Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Larry Correia v nakladatelství

Lovci monster

Lovci monster s.r.o.

Lovci monster: Vendeta

Lovci monster: Alfa

Lovci monster: Legie

Lovci monster: Nemesis

Lovci monster: Invaze

Lovci monster: Z archivu

Lovci monster: Ochránce

Lovecká sezona 1

Grimnoirské kroniky

Drsná magie

Magické pouto

Okovy války

Sága zapomenutého válečníka

Syn černé meče

Rod zabijáků

Ničitel světů *

Larry Correia & John Ringo

Paměti lovce monster

Grunge

Hříšníci

Světci

* Připravujeme

Copyright © 2018 by Larry Correia

Cover Art © Kurt Miller

Czech Translation © Jakub Mařík

ISBN epub 978-80-7594-492-4

ISBN mobi 978-80-7594-493-1

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

Poděkování

Na mém blogu Monster Hunter Nation proběhla soutěž o nejlepší název pro tuto povídkovou sbírku. Tímto bych chtěl poděkovat Loganu Guthmillerovi, že navrhl Target Rich Environment. Byl to skvělý nápad, který pěkně rezonoval s mojí první knihou.

Také bych chtěl poděkovat všem editorům různých antologií, ve kterých tyto povídky původně vyšly. Shánět autory do antologií je jako drezírování stáda koček a práce editora bývá pěkně nevděčná.

Tanya, princezna elfů

V dubnu 2010 jsem na svém blogu napsal:

Tohle je hrubý náčrt, který jsem napsal pro svět Lovců monster, ale nehodil se mi do žádného probíhajícího projektu. Tanya měla být původně vedlejší postavou v Lovci monster: Alfa, ale moc tam nezapadla. Berte ji jako vynechanou scénu na DVD. K Tanyině příběhu se možná vrátím v příští LM knize. Vím, že by s ní mohla být pořádná zábava. Užijte si to.

Larry

Pak jsem zveřejnil hrubou pracovní verzi textu, ze kterého se později stala úvodní scéna povídky Tanya, princezna elfů. Původně jsem ji chtěl spárovat s Earlem Harbingerem v Lovci monster: Alfa, ale to nefungovalo, protože Alfa měla být temnější kniha a Tanya byla pro v podstatě hororový příběh příliš vtipná a trhlá.

Tehdy jsem netušil, že se fanoušci do princezny zamilují. Krátce po zveřejnění náčrtu se mě Toni Weisskopf, geniální supereditorka v Baen, zeptala, jestli bych ho nechtěl rozšířit na povídku, kterou by ode mě koupila. Tehdy mě napadlo, že bych k ní mohl přidat jednu z mých oblíbených postav, a začal jsem psát LM variaci na Romea a Julii. Tanyina nekonvenční romance a snaha ukázat elfy v lepším světle se od té doby v LM knihách objevuje pravidelně.

Bylo nebylo, ve státě Mississippi žila jedna elfí princezna. Bydlela se svou matkou, královnou elfů, v Čarovném lese v třicet metrů dlouhém hliníkovém extra širokém karavanu.

„Mami, já se koušu nudou,“ zakňourala princezna elfů. Seděla na pohovce a lakovala si nehty na nohách. Princezna si poslední dobou stěžovala hodně. „Tohle je pitomý, pitomý a nudný.“

Královna Ilrondelia zabručela a dálkovým ovládáním přidala zvuk, aby nemusela poslouchat svého nejmladšího potomka a jedinou dceru. V televizi běžela reklama na přikrývku s rukávy, se kterou zůstanete na gauči pěkně v teple, i když musíte použít dálkové ovládání. Královna usoudila, že ji potřebuje, a přemýšlela, zda bude dostupná i v její velikosti.

„Tanyo! Škrábni to numero,“ rozkázala královna. „Chci jednu tu fajnovou teploučkou dečku.“

„Ty mě neposloucháš. Proč mě nenecháš nic dělat?“ ohradila se Tanya.

„Chceš hákovat? Zvedni tu kostnatou prdel z gauče a doval sem propisku, jak jsem ti řekla!“ zaječela královna.

„Ano, Vaše Výsosti,“ odsekla vztekle Tanya, vstala a šla do kuchyně.

„A přiber k tomu i Ho-Ho, když už tam jseš,“ dodala po zamyšlení královna. „A rančerskej dresink na namáčení.“ Pak svou pozornost obrátila zpět k televizi.

Tanya se vrátila, jako obvykle si dala na čas, takže telefonní číslo už zmizelo a královna byla přinucena čekat, až si bude moct znovu objednat svou pohodlnou teplou dečku s rukávy, ale krabici s Ho-Ho a láhev rančerského dresinku přinesla. Královna si zákusky vzala a nesouhlasně se podívala na Tanyino příliš krátké tričko.

„Čumí ti pupek.“

„To je teď v módě,“ řekla Tanya. „Prostě žárlíš.“

Královna si odfrkla. Móda. Ta holka neměla žádný vkus. Tanya se vrátila na pohovku, kde jí místo zabrala jedna z koček. Shodila ji na podlahu a vrátila se k lakování nehtů.

Královna na minutku zapomněla na televizi a soustředila se na svoji dceru. Moc často to nedělala. „Takže… ty chceš něco dělat?“ zeptala se královna.

Tanya si povzdechla. „Ano, chci.“

„Takže Čarovnej les pro tebe není dost nóbl?“

„Tak jsem to nemyslela,“ bránila se Tanya. „Jenže elfové dřív podnikali různý věci. Však víš. Venku.“

Královna elfů se nad tím chvíli zamyslela, zatímco rozbalovalo Ho-ho a vymačkávala na něj rančerský dresink. Její lidé uzavřeli výhodnou dohodu. Vláda jim platila slušné peníze, aby zůstali v Čarovném lese, ale mladší elfové začínali být neposední a mluvili o dobrodružství. Viděli příliš mnoho filmů s filmovými elfy. Nedocházelo jim, jak dobře se v Čarovném lese mají.

Svět se změnil. Už to nebyl svět magie. Stal se z něj svět technikálií, počítacích krabic a intersítí. Její druh už do něj nepatřil.

Královna věděla, že její nejmladší potomek bude problémové dítě, když si nechala na záda vytetovat štětkovského motýla. Z nějakého důvodu si vzala do hlavy, že chce vidět svět a podobné blbosti. Dokonce se bavila se zatracenými pixie. Sakra, ta holka měla tak málo rozumu, že kdyby zůstala bez dohledu, byla by schopná sčuchnout se i se špinavým orkem. Tanya však byla nejhezčí děvče mezi karavany a všechny kluky měla omotané kolem prstu. Její bláznivé řeči by mohly vyvolat potíže. Potíže, kvůli kterým by mohly přestat chodit vládní šeky.

Vláda nechtěla, aby lidé věděli o monstrech, magii a dalších věcech, co žily v divočině. Elfové se s výjimkou nákupů ve Walmartu drželi stranou. Ale stačil jeden bláznivý puberťák, který něco vyvede ve městě, a jejich výhodná dohoda padne. A protože Tanya se producírovala kolem jak laciná pixie, mluvila s lidmi a plížila se ven z Čarovného lesa, byla to jen otázka času. Princezna byla osinou v královnině zadku.

„Tanyo, Tanyo, Tanyo,“ zamumlala královna s pusou plnou Ho-Ho. „Co si s tebou počnu?“

Tanya vzhlédla od svých nehtů. „Dovol mi cestovat. Jiný elfy už si ven pustila. Elmo a stopaři můžou i pracovat.“

To byla pravda. Nevadilo jí posílat elfy dělat menší kšeftíky, samozřejmě načerno, aby měli i jiný příjem než vládní šeky. Harbinger z LM jí dokonce zrovna dnes volal, že potřebuje zaklínače, a za pár dní práce byl ochotný zaplatit pěkný balík. „Takže vo to tady běží? Že posílám Elma s šéfem Lovců? Jenže některý elfové maj dost rozumu, aby si vodhákovali svý, vybrali prachy a vrátili se! Ty bys to jen zvorala. Nejseš tak chytrá jako voni.“

„V magii se vyznám i já! A navíc jsem študovaná!“ zaječela Tanya dost hlasitě, aby se dvě kočky stáhly pod gauč. „Mám GED*.“

Královna se zamračila a přežvykovala, až se jí natřásaly brady. Nikdy neměla dovolit, aby si holka udělala korespondenční kurz. Byla pak ještě vzpurnější. Nastal čas dupnout si královskou nohou. „Já to zakazuju. Jednou z tebe bude královna, tak se musíš učit, jak se šéfuje. Takže nikam nejdeš.“

Tanya frustrovaně zaječela a odsupěla pryč. Dveře svého pokoje zabouchla tak silně, že se otřásl celý karavan.

Trvalo čtyři hodiny, než máma ve svém rozkládacím křesle usnula. Tanya počkala, dokud její chrápání nebude pěkně pravidelné a hlasité, a vyklouzla oknem. Neplížila se tak ven poprvé. Znala každý bar odsud až do Tupela a ve většině z nich tancovala.

Tentokrát to bylo jiné. Tanya se nemínila vrátit. Tentokrát do toho půjde naplno. Už ji unavoval Čarovný les, unavovalo ji, jak ji Její Výsost neustále komanduje, a příšerně se tu nudila. Byla příliš velká, než aby žila na parkovišti karavanů, a všem jim to dokáže. Zabalila si do batohu oblečení, kouzelnické náčiní, peněženku plnou peněz (většinou ukradených), iPod se všemi songy od Eminema a své sny.

Znala legendy. Elfové bývali překrásní, nesmrtelní a magičtí. Starší Vartinian dětem staré příběhy vyprávěl. Jejich lidé bývali stateční a vybojovali mnoho krutých válek s děsivými orky a zlovolnými fey. Nedokázala si představit své mocné předky, jak žijí v Čarovném lese a jsou s tím spokojení. Slyšela o elfech na druhé straně oceánu. Museli být mnohem víc cool než jejich pitomí příbuzní. Hodně sledovala televizi. Věděla, co ji venku čeká.

Bylo to na jedné z jejích průzkumných víkendových výprav, kdy jí došlo, že její osud leží za hranicemi Čarovného lesa. Když se stopem dostala do Tupela, protože se doslechla, že se tam pořádá skvělá párty, narazila na magický svatostánek na místě, kde se narodil legendární hrdina. Na řetízku kolem krku stále nosila jeden z velikánových svatých symbolů, slavnostní připomínku legendy, která vzešla ze skromných poměrů. Navíc si myslela, že když si vezme pořádně vyříznuté triko, medailonek s Elvisem Presleym bude vypadat ve výstřihu vážně hustě.

Pokud se člověk mohl stát bohem, jakých úžasných věcí by mohla dosáhnout elfka z královského rodu? Tutově by to byly samý krutopřísný věci. Ale nejdřív potřebovala lístek z Čarovného lesa a elfové měli královniným výnosem zakázáno opouštět ho bez dovolení. Jistě, když se ven vyplížila Tanya, královna se prostě dívala jinam, protože věděla, že mladí potřebují upustit páru, ale odejít nadobro bylo něco úplně jiného. Máma by za ní určitě poslala stopaře. Proto musela vymyslet plán, který jí umožní odejít a mámě zabrání, aby ji mohla odtáhnout zpátky.

Únikový plán se v její hlavě rodil už delší dobu. Začalo to před pár lety, když sledovala několik Lovců, kteří z mámy loudili informace. Tanye lidé vždy připadali zajímaví, zvlášť pohlední kluci, ale většina elfů své bratrance nesnášela, protože měli mizernou povahu, nic nevydrželi a žili jen krátce. Lovce však respektovali. Lovci monster nakopávali zadky s tak železnou pravidelností, že i ti nejnamyšlenější elfové v Čarovném lese museli uznat, že to nejsou žádní pozéři. Byli tak děsiví, že dokonce vlastnili kmen krvelačných orkských barbarů, které pouštěli z řetězu, aby pro ně žrali děti jejich nepřátel.

Byl tam legračně vypadající zrzavý vousáč, velký ošklivec s jizvou, černoch s hustými dredy a blondýnka tak pěkná, že na ni Tanya začala žárlit a odbarvila si kvůli ní vlasy. S výjimkou ošklivce se všichni vrátili i další rok a Tanya je znovu tajně poslouchala. Ti lidé podnikali dobrodružství a vydělávali těžký prachy. Byli obávaní a respektovaní, do bitvy jezdili ve smrtícím létajícím stroji, který řídil jejich šílený orkský otrok, a žili v tajemném paláci známém jen jako Základna. Takhle si představovala život na úrovni.

Tanya pak sebrala odvahu, a když Lovci odcházeli, šla za nimi a zeptala se, jak by se mohla stát jednou z nich. Vůbec se jí nesmáli. Rudovous se tvářil trochu zmateně, ale začal jí vážně odpovídat, než ji máma trefila dobře mířenou králičí papučí a nařídila jí, ať se vrátí do karavanu. Málem kvůli té papuči přišla o oko, ale stálo to za to. Jen to, že se jí nevysmáli, jí prozradilo, že neexistuje žádný důvod, proč by se k nim nemohl přidat elf.

Když zaslechla mámu, že posílá toho idiota Elma, aby pro krále Lovců udělal menší prácičku, věděla, že musí jednat rychle. Byla mnohem lepší zaklínač než Elmo, možná i dvakrát tak dobrá, když byl nalitý, což býval většinu času.

Jakmile vylezla oknem, přikrčila se za karavanem a čekala. Většina elfů si ráda přispala, takže když král Lovců dorazí ráno, má slušnou šanci dostat se k němu jako první. Když bude pracovat pro Lovce, máma se za ní stopaře poslat neodváží. Tanya si musela pogratulovat, jak skvělý nápad vymyslela.

Ochlazovalo se, zima už se blížila, ale Tanya si oblékla teplou bundu. Byla to sportovní bunda Boonville Blue Devils, kterou štípla jednomu pitomému člověkovi. Lidští kluci byli ještě natvrdlejší než jejich elfské protějšky, ale líbily se jí svaly na těch, kteří hráli fotbal. Naštěstí netrvalo dlouho, než se její odvoz ukázal. Přijíždějící nakláďák slyšela i se sluchátky v uších. Byl to velký černý pickup, vpředu měl naviják a zadek zakrývala plachta. Museli to být Lovci. Bylo to perfektní. Všichni ještě spali. Vypnula soundtrack 8. míle, popadla batoh, přeběhla k autu a zaklepala na okno.

Trvalo to jen vteřinku, než okno sjelo a člověk za volantem se na ni divně podíval. Kdyby stopovala, obvykle by se naklonila, aby jí řidič viděl do výstřihu, ale to jí nepřipadalo příliš profesionální. Musela to zahrát správně.

„Hej,“ řekla Tanya a stála při tom rovně jako pravítko. „Vy jste Lovec?“

„To jsem,“ odvětil zdvořile a klepl se do kšiltu čepice. Byl na ní zelený smajlík. Kdyby byl elf, mohlo by mu být pár set let, ale Tanya odhadovala, že v lidských letech mu bude čtyřicet. Měl na sobě vážně starou koženou bundu, podle elfských standardů byl rozložitý, měl drsnou tvář někoho, kdo tráví spoustu času venku, a jeho oči se provrtávaly skrz ni. I elfové mívali modré oči, ale ty jeho měly barvu ledu a byly stejně chladné. Tohle byl člověk, který si vydělával mlácením monster. „Přijel jsem za královnou.“

„Ta bude asi vyspávat až do poledne,“ odpověděla Tanya a rychle přemýšlela. „Včera dost přebrala. Vypila celej galon Thunderbirda! Nechce, aby ji někdo otravoval, a tak mě poslala, abych na vás počkala. Jsem vaše zaklínačka.“

Lovec vypadal trochu překvapeně. „Ty jseš Elmovarian? Mistr stopař?“

„Jasně,“ odpověděla hrdě. Člověk nečekal sexy kočku. Tanya byla pyšná, že je nejžhavější elfka v celém parku. „To je moje plný elfský jméno. Ale když dělám s lidma, říkaj mi Tanya.“

„Já jsem Earl Harbinger,“ představil se Lovec. „Nejseš trochu mladá?“

„Jsem elfka. Na svůj věk nevypadám.“ Což byla pravda. Tanya si na falešný řidičák dokázala koupit pivo, když jí bylo teprve čtrnáct. Máma vždycky říkala, že je jarní poupě. Teď jí bylo dvaadvacet, takže musela být podle lidských standardů úplně prastará. „A taky jsem nejlepší stopař v Čarovnym lese.“ Tanya neváhala. Šla po zlatě. Tohle byl její lístek z téhle žumpy. „Ale už bychom asi měli vyrazit. Hádám, že potřebujete zmasakrovat spoustu monster.“ Protože mu nechtěla dopřát čas na přemýšlení, okamžitě obešla auto ke dveřím spolujezdce. Zadržovala dech, dokud jí neotevřel. Batoh hodila na zadní sedadlo a sedla si vedle Lovce. „Dobře, můžeme jet.“

Lovec pokrčil rameny a nastartoval. „Připoutej se,“ navrhl jí. Poslechla. Tanya byla příšerně nervózní, ale máma se z karavanu nevypotácela. Nikdo nevyhlásil poplach. Neobjevili se stopaři s upilovanými brokovnicemi a kompozitními luky, aby sejmuli Lovce, který chce unést dědičku trůnu. Přejeli hranici Čarovného lesa a byli volní.

„Kam jedeme?“ zeptala se Tanya. Dychtila po dobrodružství.

„Do Indiany,“ odpověděl Harbinger.

Princeznu elfů to nadchlo. „Oooh. To zní úžasně.“

„Uh-huh,“ zabručel Lovec a sledoval silnici.

Exszrsd Hgth Frhnzld Wrst v uzbecké orkštině znamenalo Bodající bojovník spravedlivého trestu, ale pro své přátele byl prostě Edward. A ti dnes Edwarda požádali, aby zůstal v dodávce. Tak seděl v dodávce, poslouchal rádio a brousil meče.

Venku se Lovci připravovali na bitvu. Zavolají ho, až ho budou potřebovat.

Edward pak zabije různé věci a všechno bude v pořádku.

Skippy, jeho starší bratr a vůdce klanu, ho požádal, aby jejich adoptivní klan podpořil na misi. Matka klanu a svatá žena Gretchen měla sen, podle kterého dnes Edwardova životní dovednost zachrání jejich přátele. Všichni urkové se rodili s životní dovedností. Tou Edwardovou bylo bodat do věcí, takže každý den, kdy bylo Edwardovy dovednosti zapotřebí, byl velmi dobrý den pro urk.

Skippy, nebo Lebky drtící bitevní ruka zuřivosti, jak mu říkala matka (zvláštní lidé s tou jejich potřebou zkracovat jména) pořád opravoval LM vrtulník, který na Novém Zélandu z oblohy srazil obrovský strom. Lovci proto museli jet auty, která byla v porovnání s bratrovým vrtulníkem pomalá a neohrabaná. Proto když se Lovci shromáždili, aby vyrazili na nejnovější výpravu, Edward se prostě ukázal s batohem plným bodacích a sekacích zbraní a hodil ho dozadu do dodávky, což zjevně vyvolalo trapnou situaci. Lovci se ho pokoušeli zdvořile odmítnout.

To se nikdy dřív nestalo a Edwarda jejich chování mátlo. Vždy se mu zdálo, že Lovci milují, když pro ně bodá do věcí. Ne, tak to není, ujišťovali ho. Oni Edwarda mají rádi, ale museli ho varovat, že tahle mise si žádá přítomnost elfa.

Tak proto ho Lovci nechtěli s sebou. Elfové byli odporní, zkažení a zavrženíhodní tvorové. Bez tesáků jako lidi, ale mnohem namyšlenější. Elfové a orci byli ve válce od počátku světa. Edward by raději spolkl svůj meč, než by se paktoval s elfem, ale Gretchen neochvějně tvrdila, že tu dnes Edward musí být, protože jinak se Lovci dostanou do potíží. Takže když dál trval na tom, že pojede, přinutili ho slíbit, že zůstane v dodávce, aby ho nikdo neviděl. Harb Anger si musel přispat, protože se v noci měnil ve vlkodlaka, a tak si pro elfa dojel osobně.

Edward se držel z dohledu, pečlivě přejížděl brouskem po meči a poslouchal v rádiu Rushe Limbaugha. Edward lidským způsobům nerozuměl, ale rozhovory a zprávy v rádiu miloval skoro stejně jako jejich heavy metal. Když necvičil bodání, sledoval Edward zprávy. Owen Zastava Pitt, Bratr velkého náčelníka, se smál a prohlásil, že Edward je „závislák na Foxech“. Edwarda ten titul potěšil, protože lidský zpravodajský kanál miloval, a lišky navíc byly nejlahodnější savci, což byl také důvod, proč ten kanál začal sledovat**. Když se něco jmenovalo po jeho oblíbeném zvířeti, které lovil holýma rukama, muselo to být určené pro něj.

Tanye se během jízdy podařilo usnout. Nejdřív to jen předstírala a přehnaně chrápala, protože čím míň bude s Harbingerem mluvit, tím déle potrvá, než mu dojde, že nabral špatného elfa. Jistě, ona věděla, že je skvělá zaklínačka, protože byla z královského rodu a tak, ale za hranicemi Čarovného lesa nikdy kouzlit nezkoušela. Ale hlavu si s tím nelámala. Jak těžké to mohlo být?

Probudila se, když Harbinger zajel k benzínce. Slunce bylo vysoko a nepříjemně jasné. Vytuhla na několik hodin. Zamrkala, vypotácela se z auta a zamířila do obchodu. Než odešla z toalety, upravila si před zrcadlem make-up a vlasy, protože chtěla na své nové spolupracovníky udělat ten nejlepší dojem. Pak zaflirtovala s prodavačem, šlohla pár pytlíků oříšků a odešla. Když se vrátila, Harbinger čekal v autě.

„Zapomněla jsi za ně zaplatit.“

„Och, já jsem ale blbá!“ zahrála Tanya překvapení. „Asi ještě pořád napůl spím.“ Rychle se vrátila a zaplatila za snídani pravými penězi. Šéfovi Lovců očividně nic neuteklo. Bude to s ním muset sehrát opravdu hodně opatrně.

Harbinger začal mluvit hned, jak se vrátili na dálnici. „Včera jsme dostali tip. Pár místních demolovalo starou továrnu a museli to odkrejt. Několik dělníků skončilo mrtvejch. Místní šerif to šel omrknout, a protože znal Lovce monster, věděl, komu má zavolat, když tam našel anomálii.“

Anomálie? To znělo vážně vědátorsky. Tanya usoudila, že vážně chytrý profesionální elf by měl pokládat jen správné otázky a ne pitomé, kvůli kterým by vypadal jako někdo, kdo neví, co dělá. „S čím máme co dočinění?“ Tohle znělo jako ideální průměr.

„Ty tvory jsme zatím neidentifikovali, ale vypadá to, že sem lezou z kapesní dimenze. Proto jsem brnknul královně a požádal ji o zaklínače.“

„Kapesní dimenze…“ Prohrabala paměť a nenašla ani ťuk. „Jo, ty vídám každou chvíli.“

Harbinger se zamračil. Vypadalo to, že on se mračí hodně. „Já za celej život narazil jen na čtyři a tuhle práci dělám vážně dlouho.“

Tanyou projel krátký záchvat paniky. „No, když říkám v jednom kuse, nemyslím to doslova.“ Dobře. Tohle do autu zahrála. Pokusila se změnit téma. „Co je to podle vás za monstra?“

„Nejbližší tým už je nasmlouvanej, takže moji lidi se tam dostali teprve dneska, ale když už mám na místě Lovce, tak snad něco zjistí dřív, než tam dorazíme. Hrajeme to na jistotu. Jestli s nima budou moc velký problémy, postaráš se o ně ty. Najdeš kotvu a prostě to pouto přetrhneš.“

To byla spousta slov, která očividně znamenala něco jiného, než si myslela. „Žádnej problém,“ odpověděla Tanya, přestože si nebyla jistá, co se od ní vlastně čeká.

Harbingera s tím přešla chuť mluvit. Tanya si stále nedokázala vybavit nic o kapesních dimenzích, kotvách a poutech, a tak vytáhla mobil. Byl to zoufalý risk, ale Tanya byla umanutá elfka. „Musím se ohlásit… královniny rozkazy.“

Královna elfů Ilrondelia otráveně šťouchala do misky s cornflaky a slaninou. Tanya nebyla k sehnání. Pitomá holka asi znovu utekla, aby někde dělala problémy, a proto musela zavolat jednoho ze svých poddaných, aby jí udělal snídani. Elmo byl nejlepší elfský stopař a čekal venku na Lovce, až ho vyzvednou, tak ho pověřila, ať jí udělá slaninu. Dopadlo to tragicky. Správně opečená slanina by v mléku zůstala křupavá.

Elmo byl vážně skvělý stopař, ale mizerný kuchař. Harbinger měl zpoždění, a proto Elmovi nařídila, ať jí místo lelkování venku vyluxuje její královský karavan. Kočičí chlupy vysavač neustále ucpávaly, luxování se protahovalo a přes ty příšerné zvuky nebyla slyšet televize.

Vysavač náhle ztichl. Královna odtrhla oči od telenovely, aby zjistila, co se děje. „Ještě nekončíš. Ten tepich mi moc vypucovanej nepřipadá.“

„Vomlouvám se, Výsosti,“ odpověděl mumlavě, zatímco se přehraboval v kapsách. Elmo měl jako obvykle kocovinu. „Zvoní mi mobil.“

Královna ty nablýskané mobilní telefony neměla ráda, příliš mnoho komunikace elfům škodilo, ale v 7-Eleven si pořídila pár předplacených pro elfy, kteří měli na starosti důležité věci venku. Královská rodina je měla taky, protože královská rodina musela mít to nejlepší. „No tak to zvedni!“ Mohl to být Harbinger a královna nechtěla přijít o dobře placený vedlejšák.

„Och… je to textovka.“ Elmo zamžoural svýma malýma korálkovýma očima. Královnu upřímně překvapilo, že Elmo umí číst. Tohle o něm nevěděla. Sečtělost v ní vzbuzovala podezření. Elmo začal psát palci, pomalu a neohrabaně, protože se mu klepaly ruce. Královnu napadlo, že textování je vyloženě pitomý způsob komunikace. „No není to vtipný?“ řekl.

„Co má bejt vtipný?“

„Tanya se vážně zajímá vo studium našich způsobů.“ Elmo si hřbetem ruky otřel nos a upustil telefon zpátky do kapsy. „Tý holce je to vobvykle úplně ukradený.“

„Studium? Měla mi vopejkat slaninu,“ řekla královna. Vrátila se k telenovelám. Její nástupkyni čekal trest, až se vrátí… odtamtud, kde teď je. „Hele, kam se Tanya vůbec zdejchla?“

Elmo pokrčil rameny. „Neřekla. Chtěla jen vědět, čemu lidi říkaj kapesní demence. Tak jsem jí napsal, že to jsou lidský slova pro eskarthi-dor.“

To bylo staré elfské slovo pro portálový svět. Proč by se o ně Tanya zajímala? „Dej mi ten krám,“ zavrčela královna. Elmo jí podal telefon. Nasupená královna se jí pokusila zavolat, ale měla příliš tlusté prsty. „Do prkenný vohrady! Zavolej tý pitomý holce zpátky!“

* * *

Jakmile věděla, že Lovce zajímá eskarthi-dor, stouplo jí sebevědomí. Sice nikdy žádnou neviděla, ale starší Varty mladým elfům o podobných věcech vyprávěl, než se odebral do Velkého parkoviště karavanů na nebesích. Tohle bude hračka.

Tanya nadskočila, když znovu zazvonil telefon, ale to jí jen zpátky volal Elmo. Pro Elma si jako vyzvánění stáhla kvíkání prasat, ale právě teď si přála, aby stáhla něco profesionálnějšího. Podívala se na Harbingera. „Tohle musim vzít. Důležitý elfský věci.“

Ani neodtrhl oči od silnice. „Jak jinak.“

„Hal –“

„Tanyo! Ty holko jedna pitomá! Já ti zakroutím tím vychrtlým –“ Tanya musela mobil odtáhnout dál od svého špičatého ucha. Máma? Královna měla pořádné plíce, a když ječela, bylo ji slyšet až v Corinthu. Tanya zakryla telefon a podívala se na Harbingera, ale nezdálo se, že by královské běsnění slyšel. „ – a ten idiot zmršil slaninu!“

Musela myslet rychle. Do Čarovného lesa se v žádném případě nevrátí. Pokud se na téhle výpravě nestane oficiálně Lovcem monster, byla v háji. „No jo. Všechno je tu v pohodě.“

„Huh? Hele, ať je ta tvoje pitomá prdel zpátky –“

„Ano. Bude to chvilka.“

„Proč tak divně meleš?“

„Všechno je tu v pořádku,“ řekla Tanya. Harbinger nic netušil, klidně kouřil a odklepával popel z okna. Její plán fungoval perfektně, také mohla využít příležitosti, aby si trochu vylepšila pověst. Zvýšila hlas, aby ji Harbinger přes vítr slyšel. „Bez obav. Já to obrovský zamoření příšernejma monstrama zvládnu a jsem hned zpátky. Ano. Určitě jim řeknu, že jsem ten nejlepší stopař, jakýho jsme kdy v Čarovnym lese měli. Díky.“

„Tanyo? Tys čuchala lepidlo?“

„Díky a nazdar.“ Tanya zavěsila a sledovala Harbingerovu reakci. Lovec nic netušil. Ano! Vypnula telefon, aby se vyhnula dalším nevyžádaným hovorům. „Za to se omlouvám, pane Harbingere.“

„Další důležitý elfský věci?“

„Samozřejmě. Jsem super důležitá.“

Královna zírala na mobil ve své ruce. Něco bylo špatně. Tanya mluvila divně, ale nezdálo se, že by byla opilá. Zmáčkla opakované vytáčení.

„Ahoj, tady Tanya!“

„Holka, radši bys –“

„Ha! Dostala jsem tě! Nech zprávu!“ BÍÍP.

Něco bylo příšerně špatně.

„Vaše Výsosti?“ zeptal se Elmo.

„Princka… myslím, že ji unesli!“ Matka tyhle věci prostě věděla. Bylo to hrozné. Příšerné! Nemyslitelné! Někdo unesl princeznu. „Někdo nám čórnul Tanyu!“

Indiana nebyla o moc zajímavější než Mississippi, což ji zklamalo. Přijeli do malého městečka a na křižovatce tam čekalo policejní auto, které je zavedlo ke staré opuštěné továrně za městem. Postávala tam parta Lovců, ve zbrojích a s puškami vypadali vážně cool, prostě jen stáli před starou rozpadající se budovou, ale Harbinger řekl, že „hlídají perimetr“. Tanya usoudila, že to je profesionálnější termín pro okounění.

Harbinger vystoupil a okamžitě začal klást otázky, dostával odpovědi a rozdával rozkazy. Tohle byl chlap, který je zvyklý velet, ale nevyšiloval a neječel jako královna. Ani po nikom nemusel hodit botou. Oni prostě udělali, co jim řekl, a ani trochu nedržkovali, protože věděli, že Harbinger má pravdu. Protože Tanya měla být jednoho dne královnou – pokud se jí za dnešek máma nezřekne – zapsala si to do paměti. Když bude chytrá, získá si víc úcty, než kdyby házela dobře mířenou králičí papučí.

„Ví někdo, proti čemu stojíme?“

„Svědkové to nepoznali. Dostali jsme z nich jen to, že každýho, kdo se k nim přiblížil, rozbolela hlava. Podle stop to jsou čtyřnožci s velkejma drápama, tak čtyři sta až pět set kilo. Lee je zrovna hledá v archivu,“ odpověděla holka s tmavými vlasy a brýlemi. „Místní policie to tady obklíčila, ale od našeho příjezdu se tam nic ani nehnulo. Ale máme jinej problém. Musíme to vyřídit rychle.“

„Proč?“

„Možný rukojmí. Včera nahlásili dvě zmizelá děcka, kluci, pět a sedm let. Naposledy je viděli, jak si hrají poblíž. Právě jsme našli dětské stopy, který vedou k bráně a mizí. Myslím, že budou na druhý straně.“

„Tím se všechno komplikuje,“ zabručel Harbinger. „Doufal jsem, že to odpálíme a pak se jen postaráme o zbytky. Teď to vypadá, že budeme muset dovnitř.“

Skupinka Lovců kolem nich utvořila kruh. Tanya jich pár poznala. Harbinger je rychle představil, ale Tanya byla tak přemožená vším tím vzrušením, že si je zapamatovala jako Dredaře, Bloncku, Rudovouse, Brejlounku, Kulhala a Velkýho ošklivce. Když Harbinger domluvil, otočil se k ní. „Tohle je Elmovarian, hlavní zaklínač Čarovnýho lesa.“

Rudovous vypadal zmateně. „Nejseš ty náhodou princezna? Toni? Tawny? Tak něco?“

„Tanya.“ Harbinger ji probodl pohledem. „Co na to říkáš, princezno?“

„Co? Ne… já? Tohle je šílený.“ Tanyu nenapadlo, že by ji někdo z Lovců mohl poznat. Budiž prokleta její úžasná a nezapomenutelná krása! „To si mě pleteš s tou druhou Tanyou.“

„Ne. Taky si na tebe vzpomínám,“ řekl Dredař. „Máma tě plácla králičí papučí přes pusu, protože ses ptala, jak se můžeš přidat k LM.“

„Vypadalo to dost bolestivě,“ dodala Bloncka.

Harbinger nevypadal šťastně. „No, tím se spousta věcí vysvětluje.“

„Ne… já…“ A jsem v hajzlu. Teď už se na ni mračili všichni Lovci. Mračení bylo u těchhle lidí něco jako základní nastavení. „Sakra. Dobře, no jo, jsem princezna. No a co? Jsem super dobrá zaklínačka.“

„Jo, to určitě jseš,“ řekl Harbinger. „Až tě vezmu domů, budu si muset s královnou pořádně promluvit. Nemůžu uvěřit, že se mnou zkusila takhle vydrbat. Měl jsem najmout trpaslíka.“

„Ne, královně to říct nesmíte. Ona neví, že jsem utekla. Jsem tady na vlastní pěst. Tohle je můj sen. Chci bejt Lovec monster.“

Bloncka hvízdla. „Královna bude pořádně nasraná.“

Všechny pečlivě připravené plány se rozpadaly. „Ale já vám jako totálně můžu helfnout!“

„Na tom stejně nezáleží. Musíme pro ty děcka. Ty budeš sedět na zadku tady v dodávce a nevylezeš, dokud se nevrátíme.“

„Ona do dodávky jít nemůže, Earle,“ poznamenal Velký ošklivec. „V dodávce je víš kdo a já si nemyslím, že by mu šlo dobře zachraňování. Lovce pozná v pohodě, ale říká, že všichni ostatní lidi mu připadaj stejný.“

„A miluje stínání hlav,“ povzdechl si Harbinger. „Dobře, nechte Edwarda v dodávce. Nesmíme dovolit, aby nám naporcoval Její Královskou Výsost.“

„Kdo je Edward?“

„Edward je někdo, s kým si nechceš zahrávat, a elfy vyloženě nesnáší,“ řekl Harbinger. „Běž do náklaďáku a chroupej ty ukradený oříšky. Na tvoje blbosti nemám čas.“

„Já se žádnýho Edwarda nebojím.“

Viditelně frustrovaný Harbinger se zastavil. „Edward je ork.“ Tanya šokovaně otevřela pusu dokořán. Vyděšeně se podívala na dodávku. „Ještě slovo a řeknu mu, aby ti dělal chůvu… Oříšku. A teď padej.“

Tanya se rozběhla k pickupu.

Tanya vyloženě vyšilovala. Máma ji zabije. Lovci na ni byli tak naštvaní, že tu práci nikdy nedostane. Ani nemohla přetrhnout řetěz, který eskarthi-dor připoutal ke světu, aby jim tím ukázala, jak skvělá je, protože uvnitř byla nějaká pitomá lidská děcka. Ale pořád měla ještě jednu šanci. Mohla se z toho zkusit vymluvit, ale i když na mámu to obvykle fungovalo, pochybovala, že by to vyšlo i s někým jako Harbinger. Přestože cesta domů byla dlouhá a její kňourání dokázalo obměkčit úplně každého, měla neblahé tušení, že Harbingera by to ještě víc naštvalo, a jestli začne opravdu zuřit, asi s ní nakrmí jejich orského mazlíčka.

Nejhorší bylo, že to trvalo celou věčnost.

Lovci do staré továrny odešli před hodinou. Od té doby se odtamtud neozval jediný zvuk. Venku nechali dva Lovce – Bloncka a ten s chromou nohou zůstali v továrně s bazukami a vysílačkou. Asi byli záloha, kdyby se v eskarthi-dor něco podělalo.

V Harbingerově pickupu byla velká vysílačka. Napadlo ji, že by mohla poslouchat a zjistit, co se děje. Určitě to bude lepší než se jen nudit. Zapnula ji a naštěstí ani nemusela kroutit tlačítky, protože už byla nastavená na frekvenci Lovců.

„ – zopakuj, přepínám.“ To znělo jako Bloncka.

„ – pohrává s našima hlavama –“ Na druhém konci byla spousta statiky. „Nemůžeme pokračovat… – me se stáhnout… – cestu, hned.“

To neznělo dobře. Vypadalo to, že utíkají. Tanyu nenapadalo nic, před čím by Lovci utíkali.

„Tady je Holly. Našli jste ty děti?“

„Negativní. Museli jsme se stáhnout.“ To mluvila ta druhá holka.

„Tady je Lee.“ Tanya předtím Kulhala mluvit neslyšela, ale předpokládala, že je to jeden z Lovců, kteří zůstali na Zemi, protože neslyšela statiku. „Myslím, že jsem našel naše monstra. Odpovídá jim něco, čemu se říká myšlenkový kolos. Vzácnej a nebezpečnej. Musíte odtamtud sakra rychle vypadnout.“

„ – cujeme na tom.“ Následovalo několik prásknutí, která Tanya odhadovala na výstřely.

„Jsou to telepati.“ Lee zněl vážně nervózně. „Můžou vyvolávat halucinace, zmatenost, někdy i šílenství.“

„Jde to zablokovat?“

„Žádnej známej způsob. Je tu poznámka, že to ovlivňuje jen lidi. Earle?“

Harbinger přestal střílet jen na tak dlouho, aby promluvil do vysílačky. „Smůla. Mám pocit, že mi každou chvíli vybouchne hlava, stejně jako ostatní. Vypadá to, že na tohle jsem člověk dost.“

Já člověk nejsem ani trochu.

Tanya vytáhla mobil a znovu ho zapnula. Musela minutu počkat, až naběhne a najde signál. V seznamu našla MÁMA. Královna asi bude spát nebo bude příliš líná, aby to zvedla, ale musela to zkusit. Překvapivě to zvedla po prvním zazvonění.

Máma zněla zadýchaněji než obvykle. „Tanyo! Kde jseš, holka?“

„Na řeči není čas. Tohle je důležitý. Hodně rychle, co je myšlenkovej kolos?“

„Huh? Co? Jseš unesená?“

„Ne, ale potřebuju vědět, jestli myšlenkovej kolos ublíží i elfímu mozku.“

„Proč to potřebuješ vědět?“ vyprskla máma.

„Protože jeden je přímo tady a já potřebuju vědět, jestli mi neusmaží mozek. Kurňa. Přestaň bejt tak zvědavá.“

Máma zaječela na někoho v pozadí. „Tanyu odtáhly fey! Jeď rychlejc!“

Máma opustila Čarovný les? To nemohla být pravda. „Počkej, kde jseš?“

„Jedu tě zachránit, zlato!“

A do hajzlu. Královna Čarovný les nikdy neopouštěla, nanejvýš si zajela do Walmartu, a Indiana byla mnohem dál než Walmart. Tohle byl obrovský průšvih. „Ehm… Dobře… Skvělý. A zpátky k tý potvoře. Ubližuje elfskejm mozkům?“

„Jmenujou se blargové. Fey je kdysi dávno v jedný válce vyšlechtily, aby kráglovali lidi. Do elfí hlavy se nenacpou, ale maj vobří drápy, co je tam dostanou po zlym.“

Lovci byli v nebezpečí. Byla tam pitomá, ale jinak nevinná děcka, co potřebovala zachránit. Blargové na ni nebudou moct použít svoji magii, ale pořád by jí dokázali ublížit. Musela na to chytře. Tanya vytáhla přívěšek Elvise Presleyho, roztočila ho, dívala se, jak jiskří, a sama sebe se zeptala: Co by udělal Král?

To bylo snadné. Nakopal by pár feyských zadků, ukázal LM, jak moc je cool, byl by nejlepším elfem všech dob a nikdy by se nevrátil do toho stupidního karavanu. Takže udělá přesně to samé.

Objala přívěšek prstem a pak ruku sevřela v pěst. „Míň řečí, víc akce.“

„Huh?“ zeptala se nechápavě máma.

„To nic, mami…“ O bojování s monstry toho moc nevěděla. Asi by si od Lovců mohla půjčit nějakou zbraň, protože všichni elfové byli dobří pytláci jelenů, ale to bylo tak všechno. Nejhorší věc, se kterou kdy bojovala, byl mýval, který se nějak dostal do karavanu. Byl to vážně epický souboj, než ho utloukla pánví, ale tohle asi bude o trochu těžší. Bude potřebovat pomoc… Dostala nápad, i když byl upřímně řečeno příšerný. „Může blarg ublížit i orkskýmu mozku?“

Edward současně poslouchal dvě rádia, v jednom byl Sean Hannity a ve druhém adoptivní kmen Lovců monster, a vypadalo to, že nastal čas naplnit Gretchenino nejnovější proroctví. Edward netušil, co je myšlenkový kolos, ale na tom stejně nezáleželo. Buď to dokáže zabít, nebo to zabije jeho. V každém případě to bude skvělý den být urk.

Přes ramena si pečlivě přetáhl kožené popruhy a pevně utáhl přezky, aby se ujistil, že meče budou v perfektní poloze. Na zádech nosil dva urkské meče, na opasku měl dvě zahnuté dýky a šest malých vrhacích nožů, na provázku na krku mu visela pěstní dýka a v různých kapsách měl čtyři otvírací nože a švýcarský armádní nůž, který mu k narozeninám dal Trip Jones. Edwardovi k ničemu nebyl, ale vývrtka a nůžky ho fascinovaly. Věci, o kterých mluvili ve vysílačce, zněly obrovsky, a proto Edward z batohu vytáhl těžkou dvoubřitou válečnou sekeru a z obří, jako břitva ostré hlavice sundal ochranné kožené pouzdro. Souhlasně se uchechtl. Tohle bude zábava.

Edward nikdy nepoužíval střelné zbraně. Vyzkoušel je a nic proti nim neměl, ale jeho dar boje s čepelemi se na lidské zbraně nepřenášel a navíc byly komplikované a hlučné. Bylo to stejné jako se Skippym, který skvěle pilotoval vrtulník, ale v autě každou chvíli boural. Edward byl prostě mizerný střelec.

Někdo zaklepal na zadní dveře dodávky. Bylo tu příliš mnoho lidí, kteří nebyli hodní spatřit urkskou dokonalost. Edward se natáhl po kápi a brýlích, ale neměl čas si je nasadit, než se dveře otevřely.

Byla to holka. Uviděla jeho obličej a zaječela. On si všiml jejích špičatých uší a překvapeně zařval. Elfka se vzpamatovala jako první. „Orku! Tvý lovecký pánové tě potřebujou! Povolávám tě do bitvy!“ Zmatený Edward pozvedl sekeru a ukázal nejdřív na sebe a pak na ni. „Ne!“ zaječela elfka. „Ne se mnou! S monstrem! Běž bojovat s monstrem!“

Jeho prvním nutkáním bylo tu peroxidem odbarvenou hlavu prostě useknout. Dávní členové klanu je vždy učili, že mrtvý elf je dobrý elf (a že mrtví elfové jsou náhodou také skvělá sváteční dekorace), ale Edward váhal, protože nechtěl rozčílit Harb Angera. Edward vlastně nikdy dřív žádného elfa neviděl. Nebyl si jistý, jestli je kdy viděl někdo z jeho klanu. Tahle byla dost hubená a neudělala na něj větší dojem.

„No tak, na co čekáš?“ Hýbala rukou, jako by se ho snažila vyhnat z dodávky. „Nemáte bejt krvelačný berserkové? To si říkáš berserk? Jen tam sedíš na zadku. Tak spustíš tu vražednou zuřivost nebo co?“

Přesně to jsem měl v plánu, než ses tady ukázala. Nasadil si masku a neochotně vylezl z dodávky. S neurky mluvil málokdy, protože jeho angličtina byla mizerná, s lidskými slovy to uměl Skippy, ale i tak to zkusil. „Já… Edward.“

„Tak je to lepší. Dobře, super. Teď pojď nakopat pár blargskejch zadků. Já jsem Tanya.“

Byla to vyloženě trapná situace. Gnrwlz, bůh války, nařizoval, že mají zabíjet elfy, ale Harb Anger chtěl, aby se choval slušně, a to stínání hlav vylučovalo. Tanya to komplikovala. Alespoň se mu nepokoušela špinavou elfskou magií ukrást duši. Když bude mít štěstí, monstrum nejdřív sežere ji a on pak zabije monstrum. Všichni budou spokojení. Bude to jako zabít dvě lišky jednou ranou.

Mluvit se šíleným orkským barbarským zabijákem byla nejtěžší věc, jakou kdy Tanya ve svém životě udělala. Z nějakého důvodu jí hned neuřízl uši, aby si je přidal na náhrdelník, jak to podle mámy dělali všichni orci, takže to považovala za vítězství. Možná bude mít kliku a smrtelně zraněné monstrum orka zabije. Tím by se vše ulehčilo.

Odvedla ho do staré továrny. Všechno tam bylo zrezivělé a rozpadalo se, na betonové podlaze byly louže dešťové vody. Ve střeše zely velké díry, kterými dovnitř pronikaly sluneční paprsky. Objemné lidské stroje se pomalu propadaly do země. S výjimkou blarga, který se pod tímhle místem celou věčnost skrýval, to vypadalo, že tu žijí jen holubi.

Lovce našli na vzdálenějším konci budovy. Nedávno tu strhli cihlovou zeď a za ní našli obyčejné staré dveře. Lovci se shromáždili kolem dveří a ukazovali směrem, kterým byly problémy. Většina Lovců byla zadýchaných a zpocených, což bylo divné, protože ve stínu továrních zdí byla pořádná zima. Ti, kteří se vrátili z druhé strany, vypadali, jako by je sužovala kocovina elmovské úrovně, a mnuli si spánky.

Tanya sebrala odvahu. „Dobře. Všichni se uklidněte. Já a ork se o to postaráme. Tohle je blargský hnízdo. Jeho magie semele každýho člověka, ale elfům a orkům neuškodí.“

Harbinger se podíval jejím směrem. „No to si snad děláte… Edward?“

Tanya se podívala na orka. Ten pokrčil rameny, jako by říkal asi jo. Takže jí záda kryl děsivý barbarský šílenec. Usmála se na Harbingera. „Vidíte? Říkala jsem to.“

„Ta děcka jsou pořád naživu, Earle,“ řekla holka s brýlemi. „Ale jestli je dokáže dostat ven, budeme to tady moct odpálit do povětří.“

„Ani náhodou. Je to moc nebezpečný, princezno. Nenechám na sebe ječet královnu, protože jsi udělala nějakou blbost,“ rozhodl Harbinger. Tanya zaskřípala zuby a potlačila vzteklý výkřik. Nebyla zvyklá, aby jí někdo říkal ne. Harbinger se otočil k orkovi. „Ale ty, Ede, myslíš, že bys ty děcka dokázal vytáhnout ven?“

Orkův hlas byl jako sušička plná štěrku. „Ano…“

„Dobře. Pamatuj, ti malí růžoví jsou děti. Neubliž jim. Velkej zelenej sráč? Toho zabít můžeš. Chápeš?“ Ork jen zabručel a láskyplně poplácal svou obří sekeru. „To mi stačí. Asi dvě stě metrů rovně najdeš mýtinu. Owene, otevři dveře.“

Velký ošklivec držel v jedné ruce obří pušku a druhou otočil klikou. Na dveře namířili i všichni ostatní. Velký ošklivec kývl na Edwarda a trhnutím dveře otevřel. Tanya zalapala po dechu. Podle toho, kde se v budově nacházeli, by dveře měly vést do kumbálu, ale ony se otevíraly do rozlehlého tmavého děsivého lesa. Všechny stromy byly tlusté, visely z nich dlouhé liány a v dálce vřískalo něco jako opice. Vypadalo to tam jako džungle na Travel Channelu, jen ji někdo strčil do cihlového kumbálu v Indianě.

Rudovous stál vedle Tanyi. „Je jedno, jak dlouho to dělám,“ řekl. „Vždycky je tu něco novýho a děsivýho.“

„Čisto!“ zavolala Brejlounka, když si džungli prohlédla přes hledí ostřelovací pušky. „Běž pro ně, Ede.“

Na Edwarda tajemná džungle velký dojem neudělala. Sevřel sekeru a prošel dveřmi. Byl to statečný ork, nebo možná byli orci příliš hloupí, aby chápali strach, ale Edward bude v každém případě za hrdinu a Tanya prožije zbytek života v karavanu.

Musela něco udělat a musela to udělat rychle. Rozhlédla se a všimla si pár beden s vybavením, které s sebou přinesli Lovci. Na vrcholku hromady ležela velká opakovací puška. Moc se nelišila od těch, se kterými je starší Varty učil střílet veverky k obědu. K pušce patřil kožený pás plný velkých nábojů. Tohle byla její jediná šance.

„Co by udělal Elvis Presley?“ zašeptala Tanya.

Rudovous ji slyšel. „Asi by si vzal nějaký drogy. Proč?“

Edward vešel do džungle. Zmizel za velkými okrouhlými listy. Lovci ho kryli. Tanya popadla pušku, která byla těžší, než vypadala, a co nejrychleji se rozeběhla za orkem. Tak to bylo asi lepší, protože neměla čas přemýšlet o tom, jak velká pitomost je naslepo vběhnout do jiné dimenze.

„Co? Stůj! Chytněte ji!“ zakřičel Harbinger, ale na to bylo příliš pozdě. Velký ošklivec se natáhnul a čapnul ji za rukáv sportovní bundy, ale elfové jsou rychlejší než lidé. Tanya se prostě vyvlékla z bundy, popadla pušku a běžela dál. Velký ošklivec udělal pár kroků za ní, než jeho mozek jako kladivo zasáhla blargská magie a on s křikem klesl na kolena.

Harbinger za ní něco křičel, ale Tanya se protáhla mezi liánami a pokračovala dál. Nebyly o moc horší než kudzu a elfové našlapovali lehce. I kdyby jeho mysl nebyla pod telepatickým útokem, tady by ji ten mohutný neohrabaný chlap nechytil.

Dokázala jsem to! Zastavila se, aby popadla dech. Nezdálo se, že by ji někdo sledoval. Ztratila se jim! Pak se Tanya rozhlédla a došlo jí, že vidí jen pár metrů každým směrem, že tu někde číhá obrovská fey příšera a že si možná tentokrát ukousla příliš velké sousto.

Zaječela, když se přímo před ní zhmotnilo něco černého. Zvedla velkou pušku, ale černý stín jednou rukou chytil hlaveň. Tanya si oddechla, když poznala, že je to Edward. Ork se k ní naklonil, položil jeden prst na masku a udělal pšš.

„Nepšškej na mě,“ zašeptala Tanya. „Já vím, co dělám.“

ROOOAAAARRRRR!

Když blarg zařval, Tanya málem vyskočila z kůže. Zvedla pušku a zapřela pažbu o rameno, ale mezi stromy se neobjevilo nic, co by se ji chystalo sežrat. „To znělo obrovsky!“ zasyčela. Edward roztáhl ruce jako rybář, který se chlubí svým největším úlovkem. „Jo. Tak obrovsky.“

Ork trhl hlavou. Tudy. Mezi liánami se prosmekával ještě rychleji než elf a Tanya měla potíže udržet s ním krok. V pralesní dimenzi bylo hrozné dusno a na Tanyu se během chvilky lepilo tričko. Před sebou viděla mýtinu, o které mluvila Brejlounka.

Co Brejlounka, nebo někdo z ostatních Lovců, nevěděla, bylo, že mýtina je také hlavní kotvou celé eskarthi-dor. Tanya to však viděla jasně jako den. Tohle místo bylo prastaré, ne lidsky prastaré, ale skutečně prastaré, jako z dob, kdy se fey bavily lovením lidí. Bublina byla pozůstatkem z těch dob a ten blarg tu asi celou dobu trčel. Není divu, že měl mizernou náladu.

Monstrum přecházelo sem a tam, bylo naštvané jako máma, když jí pixie ukradly kreditku a zaplatily si s ní spoustu mezistátních hovorů. Jenže tohle monstrum bylo mnohem větší než máma, což už něco znamenalo. Horní polovina vypadala jako svalnatý člověk, ale pod pasem se měnilo ve čtyřnohého ještěra s dlouhým švihajícím ocasem. Byl jasně zelený s černými skvrnami. Hlava vypadala lidsky, ale špatně se to poznávalo přes přídavné mozky, co z ní vyrůstaly. Máma říkala, že fey milují sešívání různých tvorů, a monstrum vypadalo přesně tak hnusně, jak si to podle mámina vyprávění představovala.

Blarg si jich všiml a otočil se. Tanya cítila, jak se z té hromady zelených mozků valí stará magie, jenže ta byla navržená na týrání lidí, ne jejího druhu. Není divu, že to Lovce bolelo. Ta věc umělá dát pořádnou ránu. Když je jeho magie neuzemnila, blarg zaútočil. Tanya si ani neuvědomovala, že zvedá pušku. Muška se klepala jako šílená. Třásly se jí ruce, protože zbraň byla příliš těžká. Stiskla poušť a nic se nestalo. Stiskla ji silněji. Pořád nic. Frustrovaně zaječela, když se k ní monstrum rozeběhlo. Tanya se otočila k útěku, ale už bylo pozdě.

Monstrum bylo příliš rychlé. Jedna ještěří noha ji smetla. Tvrdě dopadla na zem, zůstala ležet a žasla, odkud se vzala všechna ta jasná světla v její hlavě. Před očima jí probleskl vlastní život, ale byl to hodně nudný život, teda až na pár výjimek jako pařby, několik koncertů a bramborové dělo bratránka Buforda, ze kterého stříleli žáby na dálnici. Nestala se Lovcem. Neprožila žádná dobrodružství jako staří elfové. Zemře, aniž by něco dokázala. Když se promrkala z krátkého bezvědomí, uviděla obří drápy klesající ke svému krku a málem si vykřičela plíce.

Ale spár náhle zmizel a odletěl do džungle. Z pahýlu vytryskla jasně oranžová krev a postříkala Tanye obličej. „To je humus!“

Ork se objevil odnikud a oháněl se obří sekerou, jako by nic nevážila. Edward jí zachránil život! Blarg zacouval, sekl po něm, ale Edward se útoku vyhnul a zabořil sekeru přímo do měkkého břicha. Blarg se předklonil a Edward přišel o sekeru, ale to ho nezastavilo. Dva meče vytáhl rychleji, než by zvládl mámin vystřelovací nůž, zavířilo stříbro a čerň a Edward se dal do práce.

Tanya ho užasle sledovala. Edward se pohyboval jak kung-fu film ve zrychleném přehrávání. Monstrum bylo pětkrát větší než on, ale orkovi to bylo fuk. Choval se jako nic a rozebíral ho kousek po kousku. Všude pršela oranžová krev a Edward byl klidný jako zenový mnich. Byl chladný jako led. Byl cool jako Elvis.

Edward byl rychlý jako blesk, ale monstrum bylo obrovské a nakonec se mu povedlo ho zasáhnout jednou lidskou paží. Roztrhl mu oblečení, nože se rozletěly a Edward se jí po zemi odkutálel až k teniskám. Blarg zařval, jeden mozek zplihle visel a odkapával z něj sliz, a šel po nich.

Tentokrát byla řada na Tanye, aby zachránila den. Překulila se, zvedla pušku, jakž takž jí zamířila a stiskla spoušť. Bohužel, zase žádná rána. „Pitomej krám –“ Edward se natáhl a cvrknul za ni do pojistky. „Aha… díky.“

Když zmáčkla spoušť tentokrát, puška udělala tu nejhlasitější ránu, jakou kdy slyšela. Do ramene ji kopla jako kůň na steroidech. Vyjekla a upustila ji. „Do hajzlu! To bolí!“ Ale monstrum zasáhla! Blarg udělal pár kroků, než se svalil. Ustřelila mu polovinu hlavy a podle výsledného bordelu to vypadalo, že zatímco venkovní mozky se staraly o magii, ten uvnitř pracoval stejně jako ty normální. A protože ostatní mozky skončily rozházené po mýtině…

„Jo! Jsem Lovec monster!“ Edward jí ukázal zvednutý palec. Vyhrabala se na nohy, promnula si bolavé rameno a sebrala pušku. Na boku měla vyryto .416 Rigby. Ať už to znamenalo cokoliv, sílu měla pořádnou.

Edward vstal a stáhl ze sebe zbytky roztrhané košile. Na boku měl velký krvavý šrám, na který zmuchlané cáry přimáčkl. „Ty vole…“ Tanya si nedokázala pomoct a musela na něj zírat, protože nikdy neviděla nikoho tak svalnatého jako Edward. Její oblíbení fotbaloví hráči v porovnání s ním vypadali jako vychrtlé baleríny. On neměl jen pekáč buchet, jeho buchty si pořídily vlastní buchty. Edward byl sice divně šedozelený, ale vypadal jak vytesaný z mramoru. Došel k blargovi, vytrhl ze smradlavých střev sekeru a všiml si, jak se na něj Tanya dívá. Ani nemrkl. Tvářil se jako Tohle? To nic nebylo. Nebo si alespoň myslela, že by něco takového řekl, kdyby se obtěžoval promluvit.

Sakra. Byl vážně hustej.

Vymanila se z orkského kouzla, k čertu s těmi rozptylujícími svaly a zpátky k lovení monster. Museli zachránit lidské haranty. Edwarda muselo napadnout to samé, protože už si všiml díry, ve které je drželi. Děcka byla naživu a kňourala, asi si je tady nechával jako svačinku na později. Edward je začal vytahovat ven.

Tanya se rozhlédla. Cítila tu působivou magii a byl vážně pech, že tu nemohla použít své schopnosti. Totálně by to tady zdemolovala. To by na Harbingera udělalo větší dojem než ustřelená hlava pitomýho blarga.

Země se náhle otřásla. „Co to bylo?“ zeptala se.

Edward za sebou táhl děcka. Zastavil se a naslouchal, pak pozvedl sekeru. „Víc… na boj…“ Zvuky teď přicházely ze všech stran. Pod nohama se jim začala pohybovat zem, a Tanya musela ustoupit, jak se pohřbení blargové začínali probouzet. Na celé mýtině se zvedaly hroudy hlíny. Byly jich tucty. Tahala za páku sloní pušky, dokud se jí nepodařilo ji znovu nabít.

„He-he-he…“ Edward měl vážně znepokojivý smích. „Blbci.“ Vypadalo to, že se na ně těší. Přes tolik monster se nemohli dostat. Z hlíny se vynořily zelené drápy. Tanya se rozhodla použít svou magii, aby dimenzi zkusila zhroutit. Až to udělá, celé tohle místo se rozpadne. Byla vyděšená, ale musela vymyslet nějakou drsnou hlášku, přesně jak by zaručeně udělal Lovec monster… jenže ji nic nenapadlo. Na její obranu bylo třeba říct, že to byl její první den v práci.

Edward držel v každé ruce jedno poskakující lidské dítě. Sekeru nechal zabořenou v hlavě monstra, jeden meč v jeho břiše, druhý zlomil o jeho hlavu a vrhací nože už mu došly. Kdyby věděl, že tu bude tolik monster, vzal by si víc jak sedmnáct zbraní.

Dveře byly přímo před nimi. Elfka běžela za ním a střílela z velké pušky. Taky nebyla moc dobrý střelec, ale zase nadělala spoustu rámusu. Bitvy jsou vždycky lepší, když jsou pořádně hlasité. Ale její bojové pokřiky byly příliš pištivé. Jestli chce být skutečný válečník, bude na nich muset zapracovat.

Edward byl rozpolcený. Elfka nezemřela a jeho to z nějakého divného důvodu potěšilo… Na druhou stranu lidi taky neměl rád, dokud LM neadoptovali jeho klan. Ani jednou se mu nepokusila ukrást duši a zachránila mu život, když zastřelila několik monster. Gnrwlze to asi nepotěší, ale Edward dnes zabil spoustu monster a tím by se to mohlo srovnat.

Dveře byly otevřené a pronikalo jimi sluneční světlo. Což bylo dobře, protože malý svět monster se rozpadal a mezi padajícími stromy se těžko hledala cesta. Harb Anger, Bratr Velkého náčelníka a Trip Jones stáli ve dveřích a křičeli na něj. Pak zaječela elfka, ale tentokrát to nebyl bojový pokřik. Edward se otočil a uviděl, jak ji jedno monstrum chytilo za nohu a táhne ji pryč.

Škoda. Edward začínal mít elfku rád. Doběhl ke dveřím a hodil lidské děti Lovcům. A víte co? Edward usoudil, že má elfku dost rád, aby ji nenechal sežrat. Gnrwlz si může trhnout. Edward zachrání i ji. Otočil se a běžel zpátky přes přesýpající se zem a kolem padajících stromů. Pořádné urkské zbraně mu došly, ale pořád měl něco špičatého a to bude stačit.

Edward přeskočil Tanyu, přistál na širokých ještěřích zádech a vyškrábal se po nich k hrbolaté hlavě. Vývrtku švýcarského nože Tripa Jonese zarazil hluboko do nestvůrné hlavy, zakroutil s ní a vytrhl kostěnou zátku. Monstrum zachrčelo a upadlo, čímž se švýcarský armádní nůž stal nejlepším dárkem ze všech. Edward seskočil z blarga, vzal Tanyu do náručí a proběhl dveřmi, než se svět za ním propadl do nicoty.

„Líbí se mi,“ řekl Rudovous nebo Milo, protože tak se jmenoval. „Má pořádnou vyřídilku.“

„Spíš je úplnej magor. Ne že by to v naší branži nějak vadilo,“ odtušil Harbinger. „Skippyho lidem se to líbit nebude.“

„Ed říkal, že se za ni zaručí,“ připomenul Milo.

Harbinger zavrtěl hlavou. „Sakra… Trip najal trolla. O kolik horší tohle může bejt? Hele, vypadá to, že se k nám naše krásná princeznička rozhodla přidat.“

Tanya se probrala v náručí orkského barbara. Tak kvůli tomuhle by máma fakt vyšilovala. Orkové byli ultimátní špatní kluci a na tom bylo něco vzrušujícího. Ležela na zemi a on u ní klečel. Edwardova hlava s brýlemi se naklonila do strany, jako by říkal: Mám tě, krásko. Neboj se. Jsem s tebou. Nebo možná ne. Těžko se to poznávalo. Když Edward uviděl, že je vzhůru, prostě ji pustil a odešel.

„Bolí mě hlava,“ řekla Tanya. Naposledy se tak cítila, když našla Elmovu samohonku. „Tak jak jsem si vedla? Byla jsem úžasná, co?“

Harbinger se posadil na okraj starého stroje a zapálil si cigaretu. S odpovědí si dával načas. „Nebylo to zlý. Edward říká, že sis vedla dobře. Říkala jsi pro jednou pravdu, když jsi tvrdila, že je tvym snem stát se Lovcem?“

„To je. Vážně jo, přísahám. Budu tvrdě dřít. Chci bejt jako vy, lidi. Chci bejt někdo,“ vykřikla Tanya. „Budu ten nejlepší Lovec, jakýho jste kdy viděli.“

Harbinger si povzdechl. „Asi toho budu litovat…“ Vytáhl vizitku a něco napsal na zadní stranu. „Tohle je datum, kdy začíná nová třída nováčků. A i když jsi z královskýho rodu, nečekej žádný zvláštní zacházení. Ještě jednou mi zalžeš a letíš. Je ti to jasný?“

„To jako vážně? Můžu bejt Lovec?“ Tanya začala popotahovat. „Nemůžu tomu uvěřit. Jen to ještě musím říct mámě.“

Harbinger se podíval na druhou stranu továrny. „My o vlku…“

„Tanyo!“ Celá továrna se otřásla silou královnina hlasu a dusotem jejích papučí. „Tanyalthus Enderminon! Já ti zakroutím tim hubeným krkem! Táhnu se až sem, klepu se, že tě čórli, a tys zdrhla, aby sis hrála na Lovce!“ Máma byla zadýchaná a brunátná. Už dlouho neabsolvovala tak náročný fyzický výkon. „Vomlouvám se za ni,“ řekla Harbingerovi.

„To je v pohodě. Vlastně bych měl zájem najmout si Tanyu na další práci.“

„Jako fakt?“ zeptala se královna podezřívavě. „Kolik by to hodilo?“

„Slušný prachy. Ještě se ozvu.“

„Radši by slušný bejt měly. Za královskou krev se připlácí!“ Královna se natáhla, chytila Tanyu za špičatý konec ucha a přitáhla si ji k sobě. „Mladá dámo, my valíme zpátky domů!“

„Au! Au! Au! Dobře! Už jdu!“ Přestože ji všechno bolelo, měla roztrhané špinavé oblečení a právě ji ztrapnili vytaháním za ucho, Tanya byla šťastná jako nikdy. Bude z ní Lovec. Ještě bude muset přemluvit mámu, ale i když z ní šel strach, nebyla žádný netvor. Elvis jí požehnal.

„Jsou s tebou jen trable.“ Máma ji odtáhla ke starému buicku na parkovišti. Na autě seděl Elmo a několik dalších elfů a nepřátelsky sledovali Edwarda, který se vracel do dodávky. Bylo to nejisté příměří a mohla za něj jen přítomnost Lovců.

„Vteřinku!“ Tanya se mámě vytrhla a rozeběhla se k Edwardovi. Elfové zalapali po dechu, ale neodvážili se ani pohnout. Edward nechápavě naklonil hlavu do strany. Vzadu v dodávce ležel blok. Tanya popadla propisku, napsala něco na papír, vytrhla stránku a podala ji Edwardovi.

„TAAAANYOOO!“ zavřeštěla královna elfů.

„Už běžím, mami.“ Tanya se pomalu vracela k autu, ale po cestě se otočila, prsty předvedla mluvení do telefonu a rty naznačila: „Zavolej mi.“ Elfové se naskládali do stejšnu a v mračnu olejnatého kouře odjeli pryč. Královnin křik byl slyšet ještě dlouho poté, co auto zmizelo z dohledu.

Edward papír pečlivě složil a schoval do kapsy.

* General Educational Development – zkouška zakončující studium na střední škole, obdoba naší maturity – pozn. překladatele.

** Fox – název amerického zpravodajského kanálu a zároveň anglicky liška – pozn. překladatele.

Mrtví čekají a sní

Tato povídka byla původně publikována v antologii Space Eldritch II: The Haunted Stars, editorem byl Nathan Shumate a Cold Fusion Media ji vydalo v roce 2013.

Když jsem byl dítě, snil jsem o hvězdách. Když jsem dospěl, hvězdy mi ukradly sny.

Člověk, který nedokáže snít, není nic víc než prázdná schránka, ale v prázdných schránkách nezůstává nic, co by se dalo poskvrnit. Vesmír pohltil mé sny, vyrval mi je z hlavy a nechal zející díru, kde dříve žila má duše. Můj život skončil před dlouhou dobou.

Což je důvod, proč jsem jako jediný přežil.

„Co se stalo na Atlasu?“

Otázka mě probudila. Nevadilo mi to. Můj spánek byl jako obvykle prázdný. Nepřišel jsem o nic dobrého.

„Prosím, pane Changu, musíme vědět, co se stalo na Atlasu.“

Naléhající hlas vycházel z prázdné stěny mé malé cely. Mysleli si, že jsem mohl být vystaven nějakým mimozemským patogenům, a proto mě nechali v karanténě. Mé oblečení spálili a vydrhli mě, napojili na hadičky a přístroje, které sledovaly vše, co se dalo, a pak mě izolovali od světa živých a uvěznili v naprosto sterilním prostředí.

Ta preventivní opatření jim nijak nepomůžou.

Můj hlas byl chraplavý a slabý. „Nevím.“

„Přeživší je při vědomí. Mluví!“ Zapomněla vypnout interkom. „Sežeňte kapitána. Rychle.“

„Kde to jsem?“

„Jste na palubě Alertu na orbitě nad Atlasem. Už jste v bezpečí. Prosím, pane Čchangu, potřebujeme, abyste si zkusil vzpomenout, co se stalo ve vaší kolonii.“

Pamatoval jsem si to, ale vzpomenout si a pochopit byly dvě různé věci.

Začalo to reportáží.

Tehdy jsem nevěděl, že ta reportáž bude začátkem konce světa. Zprávy jsem sledoval hodně. Zbytečné mluvící hlavy, vědátory, bloggery, hoaxery, potížisty a hrstku skutečných expertů, miliony kanálů přenášených z dvou set hvězdných soustav a stažených během pár sekund vždy, kdy se otevřela brána, a my se na krátký okamžik spojili se zbytkem vesmíru. Nevadilo, že jsou měsíce neaktuální. A když byla brána zavřená, což byla po většinu času, sledoval jsem místní kanály.

Galaktické, systémové, planetární nebo místní, sledoval jsem je všechny. Nezáleželo na tom, jestli jde o válku, politiku, obchod, vědu, sport nebo zábavu. Neměl jsem nic na práci, tak jsem alespoň poslouchal, jak pracují ostatní. Byl jsem v penzi, zbytečný systémový parazit, házel jsem do sebe pilulky proti šílenství a poslouchal zprávy. Na pragmatičtějších nebo zoufalejších koloniích by mě zrecyklovali. Na Atlasu jsem skomíral ve svém bytě a zaplňoval si mozek životy jiných lidí.

Místní reportáž se zabývala nalezištěm Dark Side a připomínala šestnáct let od nalezení prastarých ruin, díky kterým se Atlas ze zapadlé těžařské kolonie proměnil v Mekku archeologů. Přestože místní vyhynuli před miliony let, lidé zatím život objevili jen na hrstce planet, a proto to byla velká událost, i když divné okřídlené okurky na rytinách působily relativně primitivně v porovnání s druhy, které jsme našli na jiných planetách.

Vědecký tým objevil na Dark Side novou komoru, kterou se chystal otevřít. Pojmenoval ji Chrám.

Mělo by mě to naštvat, protože to měla být moje práce, než ze mě vrtoch mezihvězdného cestování vyrval kreativitu a udělal ze mě zbytečnou, léky přesycenou trosku, ale vztek jen překážel mým novým závislostem, a tak jsem poslouchal dál. Reportáž zakončil rozhovor, jen pár slov s nově dorazivšími archeology o divné geometrii, kterou měli mimozemští architekti v oblibě a ze které několik z nich mělo noční můry.

Noční můry… zabíjel bych za noční můru.

Kapitán Hartono vyvolal hologram. Byl na něm na kost vyhublý muž, který seděl na kavalci, pažemi si objímal kolena, pohupoval se a tiše si něco mumlal. „Co víme o přeživším?“

„DNA všech kolonistů máme v záznamech. Jmenuje se Leland Čchang, smluvní přesun z Calhouna, na Atlasu žije patnáct let.“ Jak doktorka Riadyová mluvila, na okraji hologramu se objevovaly odpovídající údaje.

Kapitán si otevřel jeho pracovní složku. „Xenoantropolog, údajně geniální.“ Vrátil se k hologramu. „Ten chlap vypadá příšerně.“

„To je z větší části výsledek podvýživy a dehydratace. Servitory našly pár menších zranění, ale k vážnějšímu traumatu nedošlo.“

„Poslouchal jsem, když ho záchranný tým vyzvedával. Blábolil jako šílenec. Ať se mu tam dole stalo cokoliv, úplně mu z toho přeskočilo, ale já se do jeho hlavy potřebuji dostat hodně rychle.“

„Nevím, jestli to bude možné.“

„Tak to možným udělejte. Stopy, které zatím výsadek našel, nedávají smysl. Velení chce vědět, kdo to udělal, a on je náš jediný svědek.“

„Obávám se, že Čchang by nebyl spolehlivý svědek ani před tím, než k čemu tam dole došlo.“

Hartono si vyvolal okno s lékařskými záznamy. Tiše zaklel. „Keziahova porucha? Smolař…“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Lovecká sezona.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.