Gail Z. Martin v nakladatelství

FANTOM Print

Mystik

Krvavý král

Temné útočiště

Dark Lady‘s Chosen *

* Připravujeme, český název bude upřesněn

FANTOM Print

2012

Copyright © Gail Z. Martin 2008

Map by Kirk Caldwell

Translation © Zuzana Hanešková

Cover © Jan Patrik Krásný

ISBN 978-80-7398-163-1

ISBN 978-80-7398-547-9 (ePub)

ISBN 978-80-7398-548-6 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Dostat knihu do tisku si žádá celou vesnici – nebo alespoň klan. Jsem vděčná všem, kteří pomáhali a podporovali vznik této knihy. Můj vděk tedy patří mému manželovi Larrymu, který knihu v průběhu jejího vzniku neúnavně upravuje a komentuje, a mým dětem Kyrie, Chandlerovi a Codymu, kteří se o můj čas dělí s psaním. Také jsem vděčná Christianu Dunnovi, Marku Newtonovi a Alethee Kontisové, jejichž víra v knihu ji přináší do vašich knihkupectví, a samozřejmě svému agentovi Ethanu Ellenbergovi. Hluboce oceňuji svou širokou rodinu a kruh přátel, kteří mě v průběhu psaní povzbuzují, a všechny úžasné čtenáře a kamarády, kteří pomáhají s tím, aby celá tahle bláznivá záležitost dávala smysl. Jedna z těchto přátel, Tracy Fletcher Albrittonová, byla prvním člověkem, který mé rukou psané příběhy před jednatřiceti lety přečetl, a celou dobu ve mně věřila. Nyní již není mezi námi a já bych si z celého srdce přála, aby existoval Mystik, který by mi umožnil se rozloučit. Tato kniha je pro ni.

NEKROMANTOVY KRONIKY

VÝŇATEK ZE SPISŮ ROYSTERA Z WESTMARCHE, STRÁŽCE KNIHOVNY SESTERSTVA.

T emné časy nastaly ve třiatřicátém roce vlády krále Bricena I. Margolanského. Jared Drayke, starší syn krále Bricena, se zmocnil trůnu a při tom zabil všechny příslušníky královské rodiny s výjimkou svého mladšího bratra po otci, Martrise.

Tris, jak mladšímu princi říkali jeho přátelé, bratrovu zrádnému činu stěží unikl a s pomocí několika statečných přátel uprchl. Pronásledovaní a postavení mimo zákon prchali jako o život. Cestou do bezpečí za hranice Margolanu se Martris setkal s Jonmarkem Vahanianem, nechvalně známým pašerákem a kdysi žoldnéřem. Skupinka přátel prožila mnoho útrap a nebezpečí, aby si udržela náskok před Jaredovými vojáky. Cestou si Martris uvědomil, že zdědil vzácnou duchovní magii své babičky, čarodějky Bavy K’aa. Ta z něj udělala Mystika schopného dělat prostředníka mezi živými, mrtvými a nemrtvými. Zjistil, že by mu magie mohla pomoci získat zpět trůn – pokud se mu podaří ovládnout ji natolik, aby jej dřív nezabila.

Martris našel podporu v sousedním Knížectví a společně s věrnými přáteli vymyslel plán, jak osvobodit Margolan zpod pevné ruky Jareda Uchvatitele. Král Staden odměnil Jonmarka Vahaniana za udatnost titulem a panstvím Temné útočiště.

Avšak zpáteční cesta k získání trůnu byla nebezpečná. Martris, napůl vycvičený mág, neměl jinou možnost než se postavit jak staršímu bratrovi, tak temnému mágovi Arontalovi. V noci Hlohového měsíce měli Jared s Arontalou v plánu vysvobodit uvězněnou duši Obsidiánového krále, jehož ukrutnost vedla před padesáti lety k velkým mágským válkám.

Martris riskoval vše, aby získal korunu zpátky, a málem zemřel v boji, jehož cílem bylo porazit Jareda i Arontalu a zničit znovuzrozenou duši Obsidiánového krále. V zápase, který jeho magické schopnosti dostal až na samou hranici možností, Martris s nesmírným vypětím zvítězil. Království oslavovalo vysvobození od Jareda Tyrana. Martrise korunovali za krále Margolanu a on požádal o ruku princeznu Kiaru z Isencroftu, čímž zpečetil dávnou dohodu a obě království spojil. Jonmarc Vahanian se stal pánem Temného útočiště, smrtelným vládcem místa, kde od pradávna žili vayash moru v bezpečí.

Nevěděli, že temné časy ještě zdaleka neskončily, protože během Jaredovy krátké vlády se daly do pohybu události, jež nebylo možné zvrátit. Příměří mezi smrtelníky a vayash moru, které stovky let udržovalo mír, se začínalo hroutit. Sesterstvo již nedokázalo ovládat magii Proudu. Staří soupeři i noví nepřátelé vyčkávali na příležitost k úderu.

To, co je čekalo, bylo však mnohem nebezpečnější než cokoli, čemu dosud čelili. Martris, Jonmarc i ostatní se chystali vstoupit do budoucnosti, v níž budou všechny jejich jistoty převráceny a nejtěsnější svazky roztrženy vedví. V nadcházejících bezútěšných časech si Martris s Jonmarkem uvědomí, že sny se velmi rychle mění v noční můry a noční můry ve skutečnost.

1.

Jonmarc Vahanian zastavil koně. Podzimní den byl mrazivý a Jonmarkův dech se srážel ve vzduchu, zatímco zářivě zbarvené listy vířily po nádvoří. Pečlivě si prohlížel mohutnou budovu z tmavého kamene. Panské sídlo Temného útočiště bylo konečně obyvatelné.

Jonmarkův kůň neklidně zavětřil. Po nádvoří se hemžily pracovní čety dělníků, které se snažily, aby bylo sídlo s příchodem zimy plně obyvatelné, a co bylo pro Jonmarka ještě důležitější, vhodné k návštěvám. Sklouzl z koně a nepřítomně předal otěže panošovi. Přichvátal Neirin, správce jeho pozemků. Neirin se narodil na území Temného útočiště a byl spřízněný s mnoha duchy a vayash moru, kteří na panství sloužili. Pihovatou tvář mu rámovalo mračno divokých zrzavých vlasů, a když promluvil, v jeho hlase zazníval silný přízvuk vrchoviny Knížectví.

„Vyjel jste si brzo, můj pane,“ pozdravil jej Neirin vesele. „Podle toho, jak chodíte ven, si budou myslet, že jste vayash moru.“

Jonmarc se usmál. „Vždycky jsem byl noční pták, ale Temné útočiště tomu dává úplně nový význam.“ Protáhl se a zašklebil, když v pravé paži ucítil bodavou bolest. Od bitvy s Arontalou uběhlo něco přes tři měsíce. Dokonce i s Carininou pomocí trvalo téměř celé léto, než se ošklivě zlomená paže, noha a zápěstí zahojily.

„Vyrazil jste si provětrat kosti?“

„Ještě nejsou úplně jako nové, ale už se to blíží.“

Neirin mu věnoval vědoucí pohled. „Pochybuju, že si paní léčitelka při vašem příjezdu na sever představovala, že budete mít tak napilno. Ráno sklízet se sedlákama obilí, odpoledne v kovárně, večer se strážema trénovat šerm.“

Jonmarc se zasmál. „Čeká, že budu rozkazy ignorovat. To znamená, že dělám přesně to, co si myslela.“

„To je ta nejpokroucenější logika, jakou jsem za dlouhou dobu slyšel.“

Jonmark vzhlédl k tmavým kamenným stěnám panského sídla. „Jo, dokonce i podle mojich měřítek je tohle nejpodivnější místo, kde jsem za dlouhou dobu byl, takže jsme si kvit.“ Zahleděl se na cestu směřující k vesnici a polím za ní. Loňské silné deště přispěly k ubohé úrodě. Temné útočiště si nemohlo dovolit další špatnou sklizeň, a tady na severu může být zima co nevidět.

„Děláte si starosti s úrodou.“

Jonmarc pokrčil rameny. „A neměl bych? Sídlo nebylo to jediné, co deset let trouchnivělo. O pole taky nikdo příliš nepečoval, to je jisté. A s tím svinčíkem, co Jared nadělal s Margolanem, letos žádné přebytky zrní nebudou. Musíme sklidit všechno, co vypěstujeme, a zajistit, aby to vydrželo celou zimu. Netoužím po tom získat titul a pořád být hladový!“

„Už jste udělal víc než poslední dva páni.“

„Jak mi pořád opakují, ti zemřeli mladí. Možná nepočítám s dlouhou vládou.“

„Přál bych si, abyste tak nežertoval.“

„Kdo žertuje?“

Neirin se zahleděl přes pole. „Nejsem mág, ale dokonce i já vím, že než Arontala narušil tok magie pod panským sídlem, bylo to tady lepší. Slyšel jsem otce a děda mluvit o tom, jaké to bylo předtím. Od chvíle, kdy Arontala vyrval tu proklatou kouli, se věci zhoršují.“

„Když jsem loni slyšel Trise a Sesterstvo mluvit o Proudu, vlastně jsem jim doopravdy nevěřil,“ přemítal Jonmarc. „Teď na té zatracené věci žiju. Nemám magii, ale kdykoli sejdu do sklepení pod panstvím, dokonce i mně se zdá, že je něco špatně.“

Pod panským sídlem a skrze jeho základy proudil mohutný tok magie. Právě v tomto Proudu mocná čarodějka Bava K’aa před více než padesáti lety uvěznila kouli, zadržující duši Obsidiánového krále. Základy panství se zhroutily a jedno křídlo budovy zřítilo, když Foor Arontala před jedenácti lety kouli s duší Obsidiánového krále vyrval. Mágové přísahali, že to způsobilo narušení Proudu, poruchu, již bylo možné cítit po celých Zimních královstvích.

Kolem něj se prohnal mrazivý vítr a u nohou mu zavířilo listí. Sídlo opět ožilo činností těch, kteří, ač ne živí, nebyli ani zcela mrtví. Temné útočiště bylo dědičným domovem vayash moru a Jonmarc, který získal titul darem od krále Knížectví, byl jeho novým pánem.

„Jste připravený na dnešní noc?“

Jonmarc se na Neirina přísně zadíval. „Ovšem. Jsem tak připravený, jak to jen jde. Představí mě Krvavému koncilu. Jako jediného smrtelníka široko daleko. Když Gabriel naposledy dojednal setkání Koncilu, málem jsem umřel – a to jsem ani nebyl oficiálně pozván. Vůbec si nejsem jistý, že mají radost z nového pána, a navíc smrtelníka.“

Neirin Jonmarka doprovázel při prohlídce, jak pokračují v práci dělníci opravující budovu. „Budete na území lorda Gabriela. To vám zajistí azyl. Bude tam mít rodinu, aby na vás dávala pozor. Nikdo se neodváží proti vám cokoli podniknout. Dokonce i kdyby chtěli.“

„Díky. Hned se cítím mnohem líp.“

Jonmarc si přitáhl plášť k tělu a sledoval dělníky. Během dne to byli smrtelníci. V noci pracovali řemeslníci z řad vayash moru, aby obnovili sídlo v jeho minulé slávě. Gabriel začal s přestavbou dřív, než byl Jonmarc schopen odjet z Margolanu. V průběhu několika týdnů od Jonmarkova příjezdu byly zásobárny naplněny jídlem, kolny dřevem a dalšími nezbytnými věcmi a stáje byly plné koní a jezdecké výstroje. Temné útočiště bylo opět pro smrtelníky obyvatelné.

Panské sídlo Temného útočiště bylo čtyři století stará třípodlažní obdélníková budova s mohutnými křídly po stranách. K hlavnímu vchodu se sloupy vedlo široké schodiště a nad vchodem byl velký balkón. Temné útočiště, postavené z tmavé žuly, vypadalo, jako by se vznášelo jako přízrak.

Dokonce i samotná budova odhalovala svou roli domova pro smrtelníky i vayash moru. Místnosti byly vybudovány soustředně. Vnější kruh pokojů s velkými okny byl určený smrtelným obyvatelům. Druhý kruh místností v nitru budovy neměl okna, takže se v něm vayash moru mohli pohybovat bezpečně bez ohledu na slunce venku. V levé zadní části západního křídla byl malý chrám Bohyně. Avšak zatímco Margolan ji uctíval jako Matku a Pannu a Isencroft jako Mstitelku Chenne, pouze v Temném útočišti se klaněli Istře, Temné Paní. Svatyně byla po celá léta neužívání svědomitě udržována. Dokonce i Jonmarc, jehož postoje byly s výjimkou bezprostředního ohrožení v nejlepším případě agnostické, tam měl strašidelný pocit něčí přítomnosti.

„Jak může být tak časně v roce taková zatracená zima?“ zabručel.

„Tohle je Knížectví! Jen díky přízni Paní ještě nesněží.“ Podle zelenošedého nádechu mračen se zdálo, jako by přízeň měla každou chvíli ustat.

„Jestli napadne hodně sněhu, Linton nebude schopný zásobit karavanu před příchodem Zimyzlomu. Obchodní dohoda, kterou jsme s ním a s Jolií uzavřeli, nám přinese peníze jen tehdy, když budou schopni převážet zboží. Abychom panství zcela opravili, budeme potřebovat peníze, a další na to, abychom nakoupili osivo na příští rok. Odměna od Stadena vystačí jen tak tak.“

Neirin se usmál. „Viděl jsem vás uzavírat obchody. Jestli někdo dokáže vyjít s penězi, jste to vy. Je to už dlouho, co bylo Temné útočiště soběstačné. Takový obchod by mohl vesnici postavit zpátky na nohy.“

„Nejde jen o obchodní cesty. Jestli se budeme muset potýkat se sněhem, bude zpáteční cesta z Trisovy svatby peklo. I při dobrém počasí by to mělo trvat asi tři týdny, jakkoli jsem to nikdy nezkoušel bez pronásledování strážemi, takže uvidíme.“

„Předčasný sníh zničí zbývající úrodu a nadělá potíže při opravách panství. Ale máte ještě dva týdny, než se s lordem Gabrielem vydáte do Margolanu. Do té doby se tady počasí může úplně změnit.“ Neirin si přitáhl plášť blíž k tělu. „Proslýchá se, že s sebou zpátky přivedete skvělou léčitelku. V Temném útočišti jsme slušného léčitele neměli už roky. Pokud bude vaše paní ochotná se tím zabývat, troufám si říct, že nebude mít o pacienty nouzi.“

Jonmarc se usmál. „Zkus ji zastavit. Tuším, že přijede dobře připravená. Jenom k ní nevoďte nikoho se zraněními z hospodských rvaček. Na to je háklivá.“

„To zní, jako kdybyste s tím měl slušné zkušenosti.“

„Při nejedné příležitosti.“

Jonmarc vešel železem pobitými dveřmi dovnitř. Cítil jehněčí, pečící se chleba a kořeněnou vůni svařeného vína. Nad Temným útočištěm se vznášel duch oslav. Třebaže vayash moru neměli potřebu konzumovat jídlo smrtelníků, personál se s vervou připravoval na Hod mrtvých, nebo Duchovnice, jak je většinou nazývali.

„Oslavovat Duchovnice tady bude velký rozdíl, to je jisté.“

Neirin se zazubil. „Nikde jinde v Zimních královstvích nenajdete místo, kde mají obyvatelé s mrtvými tak přátelské vztahy – možná s výjimkou Margolanu, který má za krále Mystika.“

„Dokud já budu mezi živými, budu to považovat za výhru,“ řekl Jonmarc, rozloučil se s Neirinem a zamířil ke svým komnatám.

Vzápětí poté, co za sebou Jonmarc zavřel dveře, teplota v místnosti prudce poklesla. Pocítil svědění vzadu na krku a věděl, že jeden z duchů sídla je poblíž. Obrátil se a zahlédl dívku, jak klouže přes opačný konec místnosti a mizí ve zdi z tmavě šedého kamene. Mlčky za ní zíral.

„Nenechte se tou hezkou panenkou znepokojovat.“

Jonmarc se znovu otočil a zjistil, že za ním stojí jeho komorník Eifan. Eifan měl tmavé oči a snědou kůži člověka pocházejícího z Trevathu, přestože jeho smrtelné dny byly už nějakých dvě stě let minulostí. Hbitý, pružný muž se pohyboval s rychlostí malého dravce.

„Myslím, že naše panenka vstala na Duchovnice brzy,“ řekl vayash moru, zatímco pokládal poslední věci ke koupání vedle vany s horkou vodou.

„Už jsem ji viděl. Znal jsi ji? Myslím zaživa?“

Eifan zavrtěl hlavou. „Mnozí duchové z Temného útočiště jsou dokonce ještě starší než já, můj pane. Říká se, že to děvče je dcera jednoho z pánů Temného útočiště, která zemřela na mor. Prý vyhlíží léčitele, co slíbil přijet na panství a nikdy nedorazil.“ Podal Jonmarkovi ručník. „Máte před sebou velký večer, můj pane. Vaše koupel je připravená a šaty přichystané.“

„Viděl jsi Gabriela?“

„Ne, můj pane. Lord Gabriel musí vyřídit záležitosti s Velkými rody při přípravách na dnešní noc. Jsem si jistý, že se brzy vrátí.“

„Nepochybně až příliš brzy.“

Ačkoli byli vayash moru podle lidských měřítek většinou nemluvní, několik měsíců v jejich neustálé společnosti jej naučilo rozumět jim lépe, než by si kdy představoval. „Trápí tě něco, Eifane?“

„To mi nepřísluší, můj pane.“

„O to, co komu nepřísluší, jsem se nikdy moc nestaral.“

Eifan chvíli mlčel. „Sloužil jsem třem pánům Temného útočiště. Žádný z nich nezačal tak dobře jako vy. Rád bych viděl, jak uspějete. Jsou však i tací, můj pane, kteří tenhle názor nesdílejí. Dnes v noci budete u Krvavého koncilu jediný smrtelník. Někteří z mého druhu nesouhlasí s tím, že by nám měl vládnout smrtelník.“

„Většinu mého života se mě pokoušeli zabít. Na drsnou společnost jsem zvyklý.“

„Dávejte si pozor na Uriho a jeho rodinu, můj pane. Chce titul pro sebe. Nemyslím, že by byl někdo tak troufalý, aby vás napadl, když bude Gabriel poblíž, ale na vašem místě bych se dnes v noci nepohyboval osamoceně.“

„Budu na to pamatovat.“

„Říká se, že Paní vybírá k vládě nad Temným útočištěm smrtelníka, aby ochránila ty, kteří kráčejí nocí,“ řekl Eifan tiše. „Mnozí věří, že kdyby Temné útočiště mělo pána z řad vayash moru , takového, který nestárne a nikdy nezemře, mohli bychom se stát mezi našimi smrtelnými sousedy příliš domýšlivými.“

„A já mám zajistit, aby se to nestalo?“

„Smrtelný pán by mohl být schopen lépe vyvážit potřeby poddaných jak vayash moru, tak smrtelných.“

„Tak proč ty obavy? Potřebujete smrtelníka, já jsem tady a Gabriel mi neustále opakuje, že si mě Paní vyvolila, ačkoli nemám tušení, jak to ví.“

„Je to vůle Temné Paní. Smrtelníci říkají, že je Istra démon, ale my věříme, že je to vlčice, chránící mláďata. Jako pán Temného útočiště jste její zastánce.“

„Děkuju.“

Eifan se zlehka uklonil a zanechal Jonmarka jeho myšlenkám, zatímco ten se svlékl a vklouzl do čekající vany. Eifanova slova přiměla Jonmarka přemýšlet o řezbě ve svatyni panství. Znázorňovala Istru, krásku se smutnýma očima a královským vzezřením, jak zahání dav s pochodněmi a stojí mezi ním a krčící se skupinkou vayash moru. Třebaže neměl příležitost často navštěvovat svatyně, byl stejně jako všichni ostatní v Zimních královstvích obeznámen s tvářemi Paní. Válečnice Chenne. Athira, Děvka, Milenka a bohyně štěstí, aspekt, k němuž by se s největší pravděpodobností modlil, kdyby to vůbec dělal. Klidná Matka a nadpřirozeně moudrá Panna. Sinha, Stařena. Beztvará, jež neměla dokonce ani jméno.

Než přišel do Temného útočiště, Jonmarc nikdy neviděl zobrazení Istry, přestože slyšel její jméno. „Istřina smlouva“ byl výraz běžný mezi vojáky a žoldnéři, který ve vojenské hantýrce označoval sebevražednou dohodu, v níž člověk přislíbil duši Paní na oplátku za život nepřítele. Viděl vojáky, kteří tuto dohodu uzavřeli, označili se znamením Paní a složili přísahu. Žádný se živý nevrátil, ale všichni zvítězili.

Proto si kapli v Temném útočišti prohlédl se zvědavostí. Ačkoli malá, byla plná prvotřídních řezbářských a jiných uměleckých děl a osvětlená řadami svící. O kapli ve dne v noci pečoval samotářský vayash moru, který nikdy nemluvil a zdálo se, že jeho jedinou životní úlohou je péče o kapli. Zadní stěně dominoval velký vitrážový obraz Paní, zezadu osvětlený pochodněmi.

Eifan měl pravdu. Istra nebyla žádný démon. Jeden propracovaný basreliéf ji zobrazoval, jak se skloněnou hlavou zvedá zbité tělo padlého vayash moru. Byla to však Paní z vitráže, kdo upoutal Jonmarkovu pozornost. Temně krásná žena s jantarovýma očima, jejíž složitě zdobený plášť halil schoulené děti. Rty měla rozevřené a odhalovala dlouhé špičáky vayash moru. Istra byla bohyně vyvrženců, těch, kteří kráčejí osamělí v hodině vlka. Přestože byl smrtelník, něco v těch očích se spojilo s Jonmarkovou vlastní štvanou duší.

O hodinu později si upravil límec černého sametového kabátce a povytáhl manžety. Rukou si přejel husté hnědé vlasy, stažené do úhledného copu, který mu sahal až na ramena, a letmo pohlédl do zrcadla, aby se ujistil, že je vše v pořádku. Zahleděl se do vlastních tmavých očí a zarazil se.

Správně bych měl s nožem v zádech ležet obličejem v bahně někde mrtvý ve stoce. Nejspíš by to tak bylo, kdyby mě Tov Harrtuck nenalákal na to, abych propašoval Trise z Margolanu.

Toto dobrodružství, které pro Jonmarka začalo pár týdnů po loňských Duchovnicích, jej změnilo z pašeráka, stojícího mimo zákon, v přítele králů a šlechtice s vlastními državami. Lovci odměn a dluhy byli vyplaceni a pašování šlo nastálo stranou. Přesto neměl klid.

Jonmarc zvedl malý postroj z kůže a dřeva. Pečlivě si ho připevnil na pravé předloktí. Zařízení ukrývalo jedinou šipku na pevně stažené pružině. Bylo právě dost tenké, aby pasovalo do rukávu jeho kabátce. Jonmarc zvedl paži na úroveň hrudníku a ohnul zápěstí, čímž uvolnil spoušť. Šipka vystřelila a zabodla se do zdi. Jonmarc si nedělal iluze o tom, že až půjdou dnes v noci ven, bude v bezpečí. Každodenní zápasení s protivníky z řad vayash moru jasně ukázalo, že kdyby se to dnes v noci zvrtlo, jeho meč mu poskytne jen ubohou ochranu. Šipka byla poslední možnost. Vytáhl šipku, znovu nabil a navlékl si kabát.

Ozvalo se zaklepání na dveře. „Dále.“

Ve dveřích stál Gabriel. Štíhlý plavovlasý šlechtic vayash moru byl oblečený jako ke dvoru. Jeho elegantně střižený kabát z prvotřídního brokátu měl barvu půlnoční modři. Kdyby nic jiného, napadlo Jonmarka, nesmrtelnost se hodí při hromadění bohatství.

„Dobrý večer, Jonmarku.“

„Doufám, že bude.“ Obrátil se. „Tak co, bylo to hotové?“

Koutky Gabrielových tenkých rtů se zvedly v náznaku úsměvu. „Chtěl bys to vidět?“

Nikdo nemohl pochybovat o tom, že Gabriel je šlechtic, napadlo Jonmarka. Jeho způsoby, jemné rysy, vše hovořilo o výsadách a vznešeném původu. A přesto už od dob před bitvou o margolanský trůn jej Gabriel vyhledával, někdy jako ochránce, jindy jako nepravděpodobný společník. Od chvíle, kdy Jonmarc dorazil do Temného útočiště, Gabriel ochotně sloužil jako senešál panství, třebaže Jonmarc věděl, že Gabriel vlastní země mnohem vyšší ceny. Také byl jedním z členů Krvavého koncilu.

Jonmarc věděl, že by toho bez Gabrielovy pomoci tolik nedokázal vykonat ani řídit činnosti související s vládou na panství, a začal se v jeho společnosti cítit pohodlně. Ačkoli snad nebyli přímo přátelé, stali se z nich dobří obchodní partneři a Jonmarc byl vděčný za průvodce v cizí a hrůzu nahánějící zemi.

„Tak se podíváme, jak dobrý ten tvůj zlatník opravdu je.“

Gabriel mu podal sametový váček. Jonmarc si jeho obsah vysypal do dlaně a zatajil dech. Náramek v jeho ruce byl lehký jako pírko. Zásnubní dar, tepaný ze stříbra a zlata, v sobě spojoval dva složité vzory. Pět svislých čar s písmenem „V“, připomínajících stopy vlčích spárů, byla Jonmarkova stará říční značka, symbol, pod nímž byl známý jako bojovník a pašerák. Druhý vzor, měsíc v úplňku, vycházející nad údolím, byl znak pánů Temného útočiště. Včleněné do náramku – v hraničních zemích, kde se Jonmarc narodil, mu říkali she-vir – symboly varovaly každého, kdo je dokázal poznat, že jejich nositel je pod ochranou známého bojovníka a možná i samotných vayash moru.

„Je nádherný.“ Natočil náramek tak, aby se leskl ve světle ohně. „Měl jsi pravdu. Pár set let cviku se vyplatí. A teď přichází ta těžší část.“

„A to je?“

„Přimět Carinu, aby ho přijala.“

Gabriel se zasmál. „Neviděl jsem včera večer našeho posla, jak se vrací z Isencroftu? Souhlasila Carina, že u nás stráví zimu?“

Jonmarc vrátil shevir do váčku a ten položil na krbovou římsu. Odvrátil se a přešel k oknům, která byla venkovním mrazem celá zamrzlá. „Donelan upravil její povinnosti. Carina má v úmyslu zůstat tu přes zimu.“ Usmál se. „Nepochybuju, že s tím měla co do činění Kiara – dát nás dva dohromady považovaly ona a Berry za osobní výzvu.“

„To jsou všechno dobrá znamení.“

Jonmarc pokrčil rameny. „Carina bude mít tři měsíce na to, aby si vzpomněla, jaké to je žít v isencroftském paláci. Králova léčitelka, sestřenice příští margolanské královny a pověst, která jí otevře každé dveře v Zimních královstvích. Proč by se něčeho z toho měla vzdát?“

„Protože tě miluje.“

„Možná měla čas přijít k rozumu. Chci říct, dokonce i s Temným útočištěm nepředstavuju zrovna postup na společenském žebříčku.“

„Myslím, že Carina se o tyhle věci moc nestará.“

„Uvidíme.“

Gabriel naklonil hlavu. „Připravený vyrazit?“

Jonmarc přikývl. „Doufejme, že bude mít Koncil dobrou náladu.“

2.

Gabrielovo panství bylo jen hodinu jízdy od Temného útočiště. Ke vstupním dveřím přijel pro Gabriela s Jonmarkem černý kočár a oba muži jeli nějakou dobu mlčky. Kočár nebyl honosný, ale podle jeho poctivé konstrukce Jonmarc poznal, že se jedná o jeden z nejlepších vozů svého druhu. Kočár táhlo čtyřspřeží štíhlých černých koní v ručně dělaných kožených postrojích zdobených stříbrem. Už jen samotný kočár a koně měli cenu malého jmění.

„Neirin říká, že se s Koncilem setkáme na tvém území, protože tam jsem ve větším bezpečí – mluvil něco o ‚azylu‘.“

Gabriel se neobrátil. Oknem kočáru sledoval ubíhající les. Rozhlíží se po krajině, nebo hledá hrozící nebezpečí? napadlo Jonmarka.

„Wolvenskorn je velice staré sídlo,“ odpověděl Gabriel. Jonmarc sledoval jeho pohled a spatřil velké temné obrysy, které držely krok s kočárem a tiše běžely přítmím hlubokého lesa podél cesty. Potlačil zachvění. Vlci ze severských lesů byli známí velikostí a zuřivostí a on na ně během pašeráckých výprav nejednou narazil. V hlubokých lesích lovili i jiní tvorové než vayash moru. Dokonce ani nejodvážnější smrtelníci se v noci neodvážili hluboko do lesa.

„Je to prastaré jméno. V jazyce dávných kmenů znamená ‚místo vlčího boha‘. Sídlo je obklopeno kamenným kruhem. Tyto kameny byly otesány téměř před tisíci lety. Představují Temnou Paní, jak si bere Vlčího boha za manžela.“

„Proud pod Temným útočištěm nedokázal poslední dva lordy udržet naživu. Arontalovi se i tak podařilo nadělat ve všem chaos. Tak proč bych se měl cítit bezpečněji kvůli pár kamenům?“

„Stará magie pracuje neobvyklými způsoby. Má rodina ani vlci nedovolí, aby se ti něco stalo.“

Vysoké, prudce zkosené věže Wolvenskornu, osvětlené pochodněmi a zalévané namodralým světlem úplňku, se tyčily na pozadí oblohy a zakončovaly je úzké štíty. Ze sněhu se zvedala křídla budovy z kamene a dřeva, vysoká tři podlaží. Každé mělo strmou střechu. Celá budova byla završena vysokou kopulí, lemovanou vytesanými nestvůrami. Nejstarší křídlo mělo zdi z proutí a větví pomazaných hlínou a drnovou střechu, která se svažovala zpět do lesní půdy.

Ze střechy shlížely na přední nádvoří chrliče. Složitě vyřezávané runy mezi nimi sloužily jako ozdoba i ochrana. Dřevěné části Wolvenskornu byly osázené vyřezávanými panely a spodní polovina pokrytá překrývajícími se šindeli. Wolvenskorn se Temnému útočišti vůbec nepodobal a Jonmarc si byl jistý, že je mnohem starší.

Znervóznilo jej, když ho vlci obklíčili, poté co se kočár zastavil před vstupním schodištěm Wolvenskornu. Byla to tmavá zvířata s mohutnými svaly, velká jako člověk, stojící na všech čtyřech. Jedna vlčice se šedými skvrnami pomalu kroužila kolem Jonmarka. Zastavil se, doufaje, že nedal najevo strach ani agresi. Vlčice si jej prohlížela podivně inteligentníma očima a Jonmarc si uvědomil, že ty oči jsou tmavě fialové. Na okamžik měl dojem, že v nich zahlédl známky veselí. Pak se vlci náhle obrátili, odběhli a ztratili se ve tmě.

Na široké kruhové vstupní cestě stály zaparkované další přepychové kočáry. Uvnitř Wolvenskornu Jonmarc viděl mihotavé světlo svící a stíny pozvaných hostů. „Myslím, že jsme dorazili poslední,“ řekl Gabriel a kývnutím naznačil, že by měli zamířit k strmému kamennému schodišti, které vedlo ke klenutým vstupním dveřím Wolvenskornu.

Uvnitř hosty vítala obrovská otevřená síň. Na druhé straně místnosti byly ve zdi zasazené tři mohutné krby vytesané ze stejného tmavého kamene. Jen jeden z nich se pyšnil rozdělaným ohněm, ostatní byly temné. Jonmarc předpokládal, že oheň je ústupkem jemu, jakožto jedinému smrtelníkovi mezi dnešními hosty. Vayash moru by chlad nevadil.

Nad hlavou se jim až ke střeše zvedaly klenuté dřevěné trámy pomalované složitými geometrickými vzory, které odpovídaly runám na vnější straně stavby. Z nejstrmější ze tří střech visel mohutný kovový lustr, jaký Jonmarc nikdy předtím neviděl. Tvořilo jej dvanáct kruhových pater, jedno na druhém. Jednotlivé kruhy byly sestavené z panelů zdobených spletitými vzory a uvnitř zářily další svíce, takže celá konstrukce zářila. Do vzorů byly vyřezané postavy a každý pás vyprávěl vlastní příběh.

„Ráda vás opět vidím, Jonmarku.“

Jonmarc sklopil oči a spatřil Riquu, stojící před ním. Společnost jí dělal pobočník Kolin. Jonmarc si je oba pamatoval z noci, kdy se uchýlili do úkrytu v Riquině hrobce. Kolin mu kývl na pozdrav a Jonmarc mu to oplatil. Pak se obrátil k Rique, zběžně se jí uklonil a vzal ji za ruku, kterou si přitiskl ke rtům. Kůži měla jako led.

„Zdravím vás, lady Riquo.“

„Dnes v noci máte lepší ubytování, než byla má hrobka?“

„Jsem vděčný za přístřeší, ať vypadá jakkoli.“

Riqua jasně pochopila, co tím chce říci. „Hrobka může být útočištěm a útočiště hrobkou. S tím má co do činění osud a Paní.“

Jonmarc z Riquy necítil žádnou hrozbu, ale musel se hodně snažit, aby si při jejích slovech zachoval neutrální výraz. Varování?

Právě v tu chvíli se k nim připojili muž a žena a Gabriel jim udělal místo, aby se mohli zapojit do hovoru. Oba byli oblečení v černém bez ozdob. Muž se zdál být zhruba v Jonmarkově věku. Měl tmavé vlasy po ramena a úhledně zastřižené vousy. Žena byla přibližně stejně stará, ale v tmavých vlasech měla šedivé prameny. Oba byli upravení, štíhlí a svalnatí. Když Jonmarc zvedl pohled, setkal se se ženinýma fialovýma očima.

„Dovol mi představit ti Yestina a Eiriu,“ řekl Gabriel a muž i žena postupně kývli na pozdrav. „Nejsou to členové Krvavého koncilu, ale, řekněme, šlechtici, kteří nás navštívili a mají zájem na obnovení Temného útočiště.“

„Je mi potěšením se s vámi setkat,“ řekl Jonmarc. Eiria se usmála a Jonmarc si všiml, že nemá dlouhé špičáky jako vayash moru. Zdálo se, že její fialové oči vidí přímo skrz něj, a při vzpomínce na vlčici se zachvěl.

„Naše rodiny už po celé generace dávají pozor na pány z Temného útočiště,“ řekl Yestin a uchopil Eiriu za paži. „Mnoho našich příbuzných zemřelo ve službách Temnému útočišti. Vítáme vás a z celého srdce vám přejeme dlouhou a úspěšnou vládu.“

Jonmarc nezmínil skutečnost, že poslední páni Temného útočiště nežili dost dlouho, aby si postavení užili. Než jej však napadla odpověď, Yestin s Eiriou se s grácií tanečníků ztratili v davu.

„A toto je lord Rafe a jeho pobočník Tamaq,“ řekl Gabriel a zaměřil tak Jonmarkovu pozornost jinam. Rafe měl vojenské způsoby. Měl krátce zastřižené pískové vlasy a dokonale upravenou bradku. Společně s ním přišel bledý mladík, vypadající jako učenec nebo kněz.

„Pověst vás předchází, lorde Vahaniane.“

„Jaká pověst?“

Rafe se usmál a jeho rty odhalily hroty špičáků. „Veškerá možná. Mám ve Východní marce příbuzné. Byli svědky toho, co se stalo v Chauvrenne. A našemu druhu jsou velmi dobře známy způsoby Nargijců. Přežil jste zkoušky, kterým mnoho vayash moru podlehlo. Možná nad vámi Paní drží ochrannou ruku.“

„Pokud ano, má podivné způsoby, jak to dát najevo.“

Rafeho výraz byl zcela nečitelný. „To vždycky.“

„Pochopil jsem, že jste byl v přítomnosti samotného Obsidiánového krále,“ řekl Tamaq.

Jonmarc přikývl. „Viděl jsem bitvu, ve které ho Tris zničil.“

Tamaquovy oči zářily touhou po informacích. „Pak si tedy někdy musíme promluvit. Během smrtelného života jsem bojoval proti Obsidiánovému králi, když naposledy povstal. Osobně jsem ho ale nikdy neviděl.“

„Považujte to za štěstí.“

Rafe se s nimi úklonou rozloučil. „Máme si hodně o čem promluvit, lorde Vahaniane. Buďte zdráv.“ S těmito slovy se Rafe s Tamaquem opět vmísili do davu. Jonmarc za sebou vycítil, spíš než uslyšel, něčí přítomnost.

„Vy musíte být Jonmarc Vahanian.“

Jonmarc se otočil, aby se na mluvčí podíval. Byla to krásná žena s kaštanovými vlasy. Tvář a postava vypadaly, jako by patřily dívce něco přes dvacet let staré, ale oči vypovídaly o staletích. Byla zavěšená do mladého vayash moru, který působil, že je mu stěží dvacet let, a byl bledý dokonce i podle měřítek vayash moru, když jeho bledost ještě zdůrazňovaly kudrnaté zrzavé vlasy. „Jsem Astasia, a tohle je Cailan.“

Jonmarc se uklonil a políbil Astasii ruku. Cailan to sledoval s výrazem znechucení, hraničícím se žárlivostí. Astasia se zachichotala – vypadalo to, že si Cailanovo rozčilení užívá – a prsty stiskla Jonmarkovi ruku. Palcem ho vyzývavě pohladila po dlani.

„Takže vy jste nový pán Temného útočiště.“ Netajila se s tím, že si ho prohlíží od hlavy k patě. Cailanův pohled potemněl, ale mladík nic neřekl. „Musíte mě navštívit doma. Pořádám ty nejlepší večírky,“ řekla a věnovala Gabrielovi a Rique pohled, který zřetelně vypovídal o tom, že oni mezi hosty nebývají. Jste víc než vítaný strávit tam noc.“ Astasiino chování i oči dávaly jejím dvojsmyslným slovům zcela jasný význam.

„To je velmi laskavé pozvání,“ odvětil Jonmarc, doufaje, že dokáže být alespoň z poloviny tak diplomatický jako v podobných situacích Martris. Měl za to, že přímo Astasiino pozvání odmítnout by nemuselo dopadnout dobře, ačkoli jej nabídka nijak nepřitahovala. „V Temném útočišti je třeba před příchodem zimy udělat ještě spoustu práce. Nedává mi to moc prostoru pro večírky.“

Astasia přimhouřila oči. „Slyšela jsem, že si z královské svatby v Margolanu přivezete hosta. Pověst lady Cariny je dobře známá i mezi naším lidem. Zdrží se dlouho?“

Jonmarkovi se nelíbil skrytý význam v jejích slovech. Zachovával stejný neutrální výraz, který mu umožnil vyhrát spoustu karetních partií. „To záleží na lady Carině.“

Astasia se usmála a položila mu ruku na paži. „Má nabídka trvá. Pokud chcete, přiveďte ji s sebou. Jsem přizpůsobivá.“ Na rozloučenou mu dlaní přejela po ruce. Cailanovy oči dávaly jasně najevo, že tohle Astasiino pozvání nepodporuje. Když Astasia odcházela davem pryč, měl Jonmarc sucho v krku a byl vděčný za sklenici brandy, kterou mu Gabriel nabídl.

„To by byli z Krvavého koncilu všichni až na jednoho,“ řekl Gabriel. Jonmarc si v duchu poznamenal, ať se ho později zeptá, jakou roli hrají pobočníci členů Koncilu. Osobní strážci? Partneři? Od každého trochu?

V jednom rohu rozlehlé místnosti hrálo smyčcové kvarteto dvorskou hudbu. Kromě členů Krvavého koncilu a jejich pobočníků se toho účastnilo mnoho dalších vayash moru a v rukou drželi poháry s něčím, co vypadalo jako červené víno. Jonmarc si byl poměrně jistý, že není. Přestože svíce zářily a v krbu tančily plameny, na recepci nápadně chybělo jídlo. Až na mě, pomyslel si Jonmarc zachmuřeně. Možná jsem čestný host a hlavní chod. Cailan vypadal, jako by mi šel s radostí po krku.

Všichni členové Krvavého koncilu s výjimkou Gabriela tady měli pobočníky. Jonmarc věděl, že Gabrielův pobočník Michail je v Margolanu a pomáhá Martrisovi znovu vybudovat armádu. Dnes v noci jeho místo zastával Yestin. Eiria nebyla nikdy daleko. Jonmarc dvojici se zájmem sledoval. Vayash moru se k mladému páru chovali s úctou. Pokud mám pravdu a ty fialové oči jsou tytéž, jako měla vlčice…

„Yestin s Eirií jsou měňavci,“ řekla Riqua. Došla k němu tak tiše, že se až lekl. „V Černých horách nedaleko odtud žijí malé klany.“

„Takže ti vlci…“

„Ano. Jsou to vyrkin. Spojenectví vlčího klanu s pánem Temného útočiště sahá mnoho generací do minulosti. Neplatí to o všech klanech.“

„Je jich víc?“

„Každý klan má totemové zvíře, jehož ducha uctívá a u nějž hledá moudrost. Většina měňavců na sebe dokáže vzít pouze jednu podobu. Někteří, ti méně šťastní, jich na sebe umí vzít mnoho.“

„Méně šťastní?“

Riqua sledovala Yestina s Eirií. „V průběhu času se proměny stávají nedobrovolnými. Nakonec je změna trvalá. Většina měňavců umírá mladá nebo zešílí. Pro ty, kteří se umí měnit do mnoha podob, je to nejhorší.“

„Myslel jsem si, že tyhle věci se stávají jen za úplňku.“

Riquin pohled potemněl. „Mnoho generací byli měňavci pronásledováni pověrčivými hlupáky, kteří tomu věřili. Ti, kdo byli za úplňku štváni a mučeni – pokud přežili – zjistili, že měsíc spouští jejich bolest a nutí je měnit se. Když k tomu dojde, ztrácejí pojem o čase a vědí jen to, že se musí bránit, dokonce i když nablízku není žádné nebezpečí. Stanou se hrozbou pro všechny. Nakonec nemá jejich smečka jinou možnost než je zničit.“

„V porovnání s jinými možnostmi nevypadá smrtelnost tak špatně.“

„Dokud žijete.“

Za nimi se rozlétly dveře Wolvenskornu.

„Kde je? Kde je pán Temného útočiště?“

Tazatel byl tmavovlasý muž s kůží rodilého Nargijce. Hlas měl hrubý a jeho rysy postrádaly urozenost ostatních členů Krvavého koncilu. Mužovo oblečení výstředně předvádělo bohatství, na rozdíl od poměrně umírněné uhlazenosti zbylých hostů. Krk mu zdobily zlaté náhrdelníky a prsty měl pokryté těžkými prsteny. Společně s ním dorazil půltucet mladých mužů, kteří se pohybovali s dravčí elegancí. Zástup se s hmatatelnou nechutí rozestoupil a umožnil jim vejít dovnitř.

Jonmarc nepochyboval, že je to Uri, poslední člen Krvavého koncilu. Přestože byl Gabrielův předchozí popis pečlivě neutrální, nebylo pro Jonmarka těžké Gabrielův odpor k pátému členovi Koncilu vycítit.

Jonmarc vystoupil vpřed. Gabriel se přesunul blíž stejně jako Riqua. „Já jsem Jonmarc Vahanian.“

„Pro bojového otroka je to opravdu vybraná společnost.“

„Slyšel jsem, že o sázení taky něco víte.“ Jonmarkovi trvalo jen okamžik uvědomit si, že Uri svou posměšnou poznámku pronesl nargsky, a pak bez rozmýšlení odpověděl stejným jazykem.

Uriho černé oči se zaleskly. Mladíci kolem něj kroužili jako divocí psi a Jonmarc se musel spoléhat na své schopnosti válečníka, aby neukázal strach, který cítil. Tito vayash moru byli nelítostní dravci a bylo zřejmé, že Uri má bojovnou náladu. Jeden z jeho potomků se na Jonmarka upřeně zahleděl. Pokud šlo o vzhled, mohl mladík s dlouhými černými vlasy, spadajícími až na ramena, soupeřit i s Carrowayem. Celý byl oblečený v černé, s výjimkou marnivě nařasené bílé košile; rukávy s volány pod manžetami mu málem zakrývaly ruce. Mladý muž se usmíval chladným úsměvem a Jonmarc si byl jistý, že nebylo náhodou, když se zřetelně odhalily mladíkovy špičáky.

„Takže vy jste bojovník generála Kathriana.“ Uri zavrtěl hlavou. „Řekl bych, že už nejste takový drsňák. Slyšel jsem, že vás Darrath málem poslal k Paní.“

Jonmarka to stálo veškeré sebeovládání, aby nepoložil ruku na hrušku meče. „Řekněte, v jaké záležitosti tu jste,“ pravil obecnou řečí.

Uri přistoupil blíž. Kdyby ten muž byl smrtelník, Jonmarc by přísahal, že je opilý nebo omámený snovou trávou. Tvář měl zardělou, což byl důkaz toho, že se nedávno dobře nakrmil. Jonmarc měl za to, že Uri kdysi býval v dokonalé formě, třebaže mu láska k pohodlnému životu přivodila podbradek a změkčila jeho rysy. „V jaké záležitosti? Se smrtelným pánem Temného útočiště nemám žádné záležitosti. A vy tady nemáte co dělat!“

„To stačí, Uri.“ Gabriel vykročil vpřed, ale Uri se protlačil kolem něj.

„Ať to štěně mluví samo za sebe, Gabrieli. Jestli z něj má být pán Temného útočiště, pak musí být toho titulu hoden.“ Uri opět obrátil pozornost k Jonmarkovi, který neustoupil ani o píď, ačkoli stál Uri nyní těsně u něj. „Co vám dává právo vládnout těm, kteří jsou vám nadřazeni?“ Uriho dech páchl zaschlou krví.

Jonmarc se vědomě přiměl nezatnout pěsti. Tenhle souboj nemůžeš vyhrát. Překvap Carinu a ukaž, že se dokážeš z rvačky dostat hlavou. „Ten titul byl dar od krále Stadena. Jsou to jeho země a může je udělit, komu chce. Možná byste se měl raději zeptat jeho.“

Uri si odfrkl. „Co je mi po smrtelných králích? Přicházejí a odcházejí jako prach. My jsme právoplatní páni – Temného útočiště i Zimních království. Ten den přijde, dřív než si myslíte.“ Ošklivě se usmál a jasně odhalil zažloutlé zuby. „Ovšem kdybyste se chtěl nechat převést na druhou stranu, to by měnilo situaci.“

„Ne, díky.“

„Nabízím vám nesmrtelnost, a vy odmítáte,“ zahřměl Uri.

To už byli hosté kolem očividně znepokojení. Většina z nich ustoupila, aby měl Uri dost místa. Přestože Jonmarc nespouštěl z Uriho oči, koutkem oka zahlédl pohyb. Riquina rodina se přesunula do čela přihlížejícího zástupu. Stejně jako další, o nichž věděl, že patří ke Gabrielově rodině.

„Odpovězte mi, pane Temného útočiště. Kdo jste, abyste odmítal moc Temného daru?“

Jonmarc věděl, že se pohybuje na velice nebezpečné půdě. Třebaže mnozí z vayash moru kolem něj mohli být kdysi dávno převedeni na druhou stranu proti své vůli, ti, kteří přežili mnoho lidských životů, se s tím smířili a začali nemrtvý stav vnímat jako dar i prokletí. „Smrt a já jsme staří přátelé,“ odpověděl Jonmarc opatrně. „Mnohokrát jsme si potřásli rukou. Netoužím po věčném životě. Jeden mi stačí.“

„Předpokládáte, že nám budete vládnout jako méněcenná bytost. Jak se opovažujete! Možná se potřebujete poučit, kdo jsou vaši skuteční páni!“

Objevil se závan vzduchu, rozmazaný pohyb a Jonmarc cítil, jak jej silné ruce táhnou dozadu právě ve chvíli, kdy o jeho hrdlo zavadily blýskající se zuby. Instinktivně sáhl po meči. Zkroutil se a uvědomil si, že Kolin nenuceně svírá jeho paži stiskem, z něhož není úniku. Byl příliš daleko od všeho dění, než aby mohl použít meč nebo šipku, dokonce i kdyby se dokázal vyprostit. Mezi ním a Urim nyní stála Riqua, ačkoli ji Jonmarc vůbec neviděl pohnout se. Yestina nebylo nikde vidět, ale k Urimu se s vrčením hnal mohutný vlk, zatímco Gabriel popadl vayash moru za zápěstí a odhodil ho dozadu.

Gabriela obklíčila celá Uriho stráž s výjimkou jediného muže. Krásný tmavovlasý mladík v černém se držel opodál a sledoval boj. Dva z Riquiných potomků, muž a mladá žena, zablokovali postup vlevo a současně se tři Gabrielovi vayash moru zapojili do boje na pravé straně. Přestože si Jonmarc z boje s cvičnými soupeři odnesl zdravý respekt k bojovým schopnostem vayash moru, nikdy neviděl, jak nemrtví bojují mezi sebou.

Jonmarc věděl, že si odnese modřiny, ale přesto se snažil vyprostit a zapojit do boje. „Nechte to na nás,“ zaskřípěl mu u ucha Kolinův hlas. Jonmarc cítil jeho napětí.

Gabriel mrštil jedním z Uriho mužů proti zdi tak tvrdě, že by to smrtelníka zabilo. Výměna úderů byla rychlejší, než oko dokázalo sledovat. Vlk dopadl na Uriho hruď a srazil vayash moru na zem. Uri vlka udeřil pěstí tak silně, až zvíře odlétlo.

Jonmarc už jednou viděl Gabriela bojovat, i když to bylo proti opilým smrtelníkům v zadní uličce. Nyní, přestože byli oba vayash moru, Gabriel protivníka snadno předčil a Uriho ranám se vyhýbal.

Stejně náhle jako začal, boj i skončil. Tři z Uriho strážců se škrábali na nohy, vyvedení z míry, ale nezranění. Vlk zmizel. Gabriel se natáhl dolů a popadl Uriho za límec.

„Už nikdy znovu nevstoupíš do mého domu,“ řekl Gabriel. Znechuceně Urim zacloumal. „Jonmarc Vahanian vládne Temnému útočišti z vůle Temné Paní. Jako její služebník jsem přísahou vázán jej chránit.“

Uri se oprášil. „Vidíš jen ubohý stín Paní. Stvořila nás podobné bohům, abychom s ní vládli jako bozi. Dny smrtelníků se chýlí ke konci. Dny příměří – a Koncilu – skončily.“ Stroze pokynul a jeho stráže se k němu připojily, dokonce i temně krásný mladík, který boj sledoval zpovzdálí. Z něčeho v těch nesmrtelných modrých očích běhal Jonmarkovi mráz po zádech.

„Krvácíš,“ prolomil ticho Gabrielův hlas, poté co se za Urim a jeho rodinou zabouchly dveře Wolvenskornu. Teprve tehdy Jonmarc ucítil na krku něco teplého. Zvedl si ruku k hrdlu; když ji odtáhl, měl prsty pokryté krví.

Gabriel vytáhl kapesník a přitiskl ho na ránu. „Není to hluboké. Doufal, že se mu podaří vyděsit tě.“ Suše se zasmál. „Myslím, že nečekal, že dojde k takovému boji.“

Jonmarc věřil, že se mu ruce netřesou tolik jako kolena. Jsem jediný smrtelník v místnosti plné vayash moru. Krvácím. A oni všichni viděli, že se jim nedokážu postavit. Skvělé. Prostě skvělé.

Rafe a Tamaq přistoupili ke Gabrielovi. Ten se k nim obrátil s prudkostí, která Rafeho zarazila. „Uri porušil azyl, nedodržel nařízení Koncilu a napadl pána Temného útočiště. Přesto jste ty a Astasia nic neudělali.“

Rafe povytáhl obočí. „Ty a Riqua jste měli vše pod kontrolou. Čekal jsi, že dojde k otevřenému boji?“

„Čekal jsem, že mi projevíte podporu.“

„Uri se uklidní.“

Riqua se protlačila vpřed. „Opravdu? Uri právě prohlásil příměří i Koncil za zrušené. Stal se z něho vykořeněnec.“

Rafe zavrtěl hlavou. „Uri má pořád stejnou povahu, která ho jako smrtelníka zabila. Vzpamatuje se. Myslím, že se chtěl pořádně předvést a získat si pozornost všech.“

„Doufám, že máš pravdu,“ řekl Gabriel. Jonmarc si dál tiskl kapesník ke krku, protože se mu v této společnosti nechtělo ukazovat krev. Yestin se postavil vedle Gabriela. Mladý muž měl na tváři rychle se vybarvující podlitinu a kulhal. Eiria se k němu starostlivě vydala, ale Yestin ji mávnutím ruky odehnal.

„Děkuji vám,“ řekl Jonmarc malé skupině shromážděné kolem. Zbytek vayash moru se po dvojicích a trojicích vytratil, neboť už zjevně neměl náladu na společenskou událost.

„Bylo by sotva vhodné uspořádat na vaši počest večírek a pak vás přivézt domů mrtvého,“ řekl Yestin v dobré náladě, kterou pro Jonmarka nebylo snadné napodobit.

„Za daných okolností ti nemohu dovolit dnes v noci odjet,“ řekl Gabriel. „Nahoře jsou komnaty, kde budeš mít pohodlí. Jakmile se rozední, zajistím ti doprovod smrtelníků. Uri není dost silný, aby zaútočil za denního světla, aniž by sám sebe zničil, a žádný z jeho potomků není dost starý, aby se byl ve dne vůbec schopný pohybovat. Ve dne budeš v bezpečí.“

„Víš, že zítra se zase setmí.“

Jonmarc měl dojem, že Gabriel vypadá znepokojeně. „Právě z toho důvodu jsem do Temného útočiště umístil nejstarší a nejsilnější z mé rodiny. Nemyslím, že budeš mít problémy – přinejmenším ne na pozemcích kolem sídla.“

„Arontala se dovnitř dostal.“

Gabriel odvrátil pohled. „To bylo předtím, než jsem přísahal Paní.“

Rafe, Astasia a ostatní hosté už odešli. Členové Riquiny a Gabrielovy rodiny poodešli z doslechu. Jonmarc se posadil na okraj stolu a přemýšlel, jestli je tak ztrhaný, jako se cítí. „Kdyby byl Uri smrtelník, řekl bych, že je opilý.“

Riqua se znechuceně zašklebila. „Jako smrtelník měl Uri zálibu v absintu a snové trávě. Jako na vayash moru na něj ani jedno nepůsobí. Ale když se napije krve někoho, kdo je čímkoli z toho opojený, má to podobné účinky.“

„Jeden z Uriho strážců se nezapojil do boje.“

Riqua se odvrátila. „Malesh. Je z celé chásky nejhorší – a když jde o Uriho potomky, tak to už něco znamená.“

„Malesh má Temný dar dost dlouho, aby byl nebezpečný, a zároveň je příliš mladý, než aby skutečně rozuměl moci nebo jejím omezením.“ Gabriel přešel k baru na opačné straně místnosti a vrátil se s číší brandy, kterou Jonmarc vděčně přijal. Silný nápoj jej posílil.

„Co z toho má?“

Gabriel zavrtěl hlavou. „To nikdo neví. Rafe doufá, že Uri jenom dělá povyk. Uri možná – ale u Maleshe si tím nejsem tak jistý. Uri je marnivý a domýšlivý. Malesh lačný a chytrý. To není dobrá kombinace.“

„Astasia se ptala na Carinu. Myslíte, že když Carina přijede do Temného útočiště, bude v nebezpečí?“

Riqua s Gabrielem si vyměnili pohled. Nemyslím, že byste ty nebo Carina měli bez stráže opouštět pozemky Temného útočiště,“ řekl Gabriel. „Astasia nemá v úmyslu tě svrhnout. Možná dostat do postele.“

„Nemám zájem.“

„Nedělej si starosti – Astasia je sotva ten typ, co se tím bude trápit. Má ráda lov. Možná se pokusí Carinu potrápit – pobaví ji, když bude předstírat, že mezi vámi dvěma k něčemu došlo. Ale nemyslím si, že má důvod skutečně ublížit. Má sklony vybírat si muže, kteří kladou nejmenší odpor.“

„Promluvím si s Rafem,“ řekla Riqua. „Dokáže být zatraceně paličatý, ale musí uznat, že Uri tohle žene příliš daleko. Nezbavili jsme se Arontaly jen proto, aby povstala nová hrozba uvnitř samotného Koncilu.“ Naznačila potomkům, že je na čase odejít.

Velká síň nyní zela prázdnotou až na Jonmarka, Yestina, Eirii a Gabriela. „V kuchyni by mohly být nějaké sušené byliny, ze kterých by se na to dal udělat obklad,“ řekl Gabriel a ukázal na Yestinovu pohmožděnou tvář.

Yestin pokrčil rameny. „To se zahojí. Větší starosti mi dělá něco jiného. Zimní království se ještě nevzpamatovala z boje za sesazení Jareda Uchvatitele. Kdyby Martris Drayke neuspěl, netrvalo by dlouho a všechna království by byla ve válce – proti Margolanu nebo na jeho straně. Nyní se Koncil a příměří otřásají. A přijdou další problémy. Slyšel jsem, že nebude trvat dlouho a král Martris bude muset vést válku proti lordu Curanovi. V Margolanu žijí vayash moru, kteří mají v úmyslu se k němu přidat. To způsobí v příměří napětí nebo ho zcela zničí.“

„Dokonce ani Sesterstvo není, co bývalo,“ dodala Eiria. „Proud je nestabilní a zhoršuje se to. Moji lidé to cítí. Naši proměnu to dělá mnohem složitější. Když není Proud v rovnováze, jeho moc podporuje krvavou magii a světlou magii je těžší ovládat. To pro krále Martrise nevěstí nic dobrého. Je známo, že lord Curane zaměstnává temné mágy.“ Na okamžik se odmlčela. „V Sesterstvu jsou takové, které nejsou připravené vrátit se do svých citadel. Až se král Martris pustí do boje s lordem Curanem, čarodějky ze Sesterstva půjdou s ním, ať s tím bude Sesterstvo souhlasit, nebo ne.“

„Nechápu, kam tím míříte,“ řekl Jonmarc a usrkl brandy.

Yestin k němu obrátil fialové oči. „Mířím k tomu, že staré způsoby se mění. Stará pouta jsou přetržena. Spojenectví, která po stovky let udržovala nedokonalý mír, se rozpadají. Toto jsou nebezpečné časy. Moji lidé o změnách něco vědí. Každý je nejzranitelnější ve chvíli, kdy se nachází mezi tím, co bylo, a tím, co bude. Válka ještě neskončila. Pouze změnila podobu.“

„Pak nám všem pomoz Paní,“ řekl Jonmarc a navzdory brandy náhle pocítil chlad. „Protože to budeme potřebovat.“

3.

Hluboko v lese sledoval lovec kořist. Stopa byla zřetelná. V chladném nočním vzduchu se vznášel těžký pach strachu a potu. Polámané větve a čerstvé otisky bylo snadné sledovat. Tenhle noční úlovek ho pořádně prohnal. Nejdřív byla kořist vynalézavá. Nyní nad rozumem převládlo zděšení. Lovec se usmál. Jeho cíl byl blízko.

Nebylo nutné, aby Malesh dalším dvěma vayash moru, kteří lovili s ním, dával znamení. Toto byla jejich hra a oni byli mistři svého řemesla. Kruh se postupně sevře. Kořist si uvědomí, že ji nahánějí. Malesh se usmál. Brzy, velice brzy bude po všem.

Slyšel, jak kořist klopýtá někde před ním. Muž vydával zvuky jako raněný býk. Malesh ho už nějakou dobu sledoval. Velký a přehnaně sebejistý, hloupý a krutý muž, který nebude nikomu chybět. V jeho vesnici už kolovaly řeči, že má něco společného se zmizelými dětmi a je zodpovědný za pohmožděniny a modřiny své ženy. Malesh si olízl rty.

V lesním šeru zahlédl své dva společníky na lovu. Konec se blížil. Dokonce i z dálky cítil Malesh zmatek velkého muže. Díky strachu bude jeho krev ještě sladší. Příměří se smrtelníky vždy dávalo vayash moru volnou ruku při zabíjení nejhorších lidských zločinců. Některé vesnice přivazovaly vrahy a únosce dětí ke kůlu za hranicí vesnice jako oběť pro vayash moru . Příměří však nařizovalo, aby byla smrt rychlá a bezbolestná. Bez chuti. Malesh si přejel jazykem špičáky. Hrůza dodávala krvi říz, který při rychlé smrti chyběl. Námaha jí dodávala opojnost sektu. Násilníci a sadisti chutnali nejsladčeji. Snad věděli, že si nezaslouží slitování, které neposkytli ani svým obětem. Nebo se možná ve skutečnosti báli Stařeny či Beztvaré, k nimž si jejich špinavé duše určitě půjdou pro rozsudek. Ať už měli jakýkoli důvod, až s nimi Malesh skončí, jejich oběti budou stonásobně pomstěny. Třebaže pomsta byla stěží Maleshovým cílem.

Tři vayash moru uzavřeli kruh a kořist je zahlédla. Muž se nejdřív začal ohánět zbraní, ale vayash moru po Maleshově pravici muže odzbrojil a při tom mu zlomil zápěstí.

„Cokoli chcete, vemte si to!“ vykřikl muž a padl na kolena.

„To vezmeme,“ odvětil Malesh. Dokonce i v chladném vzduchu byly mužovy vlasy zmáčené potem. Na žádném z vayash moru nebyla znát sebemenší známka námahy.

„Slitování, prosím!“ žebronil muž.

Berenn, jedno z Maleshových mláďat, sáhl k zemi a zvedl zavalitého muže za těstovitý krk. „Co ty víš o slitování?“ zeptal se mladík chladně. Muž v pevném sevření lapal po dechu a nohy se mu klátily několik palců nad zemí. „Slitoval ses nad některým z dětí, které jsi pohřbil v lese? Slitoval ses nad tou chuděrou, kterou máš za manželku a mlátíš ji?“

„Změním se, přísahám. Umím být lepší.“

Berennův úsměv byl nemilosrdný. „Zdá se, že to nechápeš. Není žádná druhá šance.“ Odhodil muže přes mýtinu a Malesh slyšel, jak se mu při dopadu polámaly kosti. Muž se pokusil vyškrábat na nohy, ale boty mu uklouzly na vlhkém listí a upadl přímo na tvář. Vzdychal a kňoural a pach moči ukazoval, že se znečistil.

Senan, druhý vayash moru, zvedl muže za zátylek a rozesmál se, když oběť mávala rukama ve vzduchu a snažila se vyprostit. „Pod krbem mám ukryté zlato. Vezměte si ho – vezměte si všechno!“

Senan nechal muže spadnout do vlhké hlíny a kopl jej tak tvrdě, až ho obrátil. „Nepotřebujeme tvoje zlato. Chceme od tebe jedinou věc. Krev.“ Senan stáhl rty. Zavalitý muž zafňukal a přitiskl se k zemi.

Podle dohody nechala trojice Senana, ať se napije jako první. Natáhl se, pomalu, aby ještě zvýšil hrůzu v očích muže, odsouzeného k záhubě. „Stařena na tebe čeká,“ zašeptal Senan, když k sobě mohutného muže přitahoval blíž.

„Prosím, ne. Ne, ne…“

Senanovy zuby pronikly mužovým masitým krkem vlevo od hrdla. Muž ztuhl, ale zůstal zticha. Po chvíli odtáhl Senan hlavu a stále živého muže hodil Berennovi, který se pro změnu zakousl vpravo od mužova hrdla a zhluboka se napil.

Poslední doušky, ty nejsladší, naplněné smrtelnou hrůzou, měl vyhrazené Malesh. Když mu Berenn zplihlé tělo podal, byl těstovitý muž úplně bledý, ale Malesh stále cítil bušící srdce a mělký dech. Hrubě muže sevřel a ten zasténal, když se jeho páteř zlomila a naposledy krev osladila. Malesh zabořil zuby do místa těsně pod mužovým uchem, kde bude krev téci naposledy před tím, než se dech zastaví, a při tom muži zlomil vaz. Polámané tělo sebou v Maleshově sevření cukalo, zatímco vayash moru hltal krev a nechával se opájet posledním záchvěvem mužova děsu. Když nezbývalo nic než bezkrevná schránka, Malesh tělo pustil. Jeho bílou košili s volány nepošpinila jediná kapka krve.

„Dobrý lov.“ Senan zvedl mrtvolu za límec a odvlekl ji k velkému stromu. „Co s ním uděláme?“

„Pořádně se proběhl,“ řekl Berenn. „Nechme ho trochu si zdřímnout.“

Senan usadil mrtvé tělo s hlavou na hrudi pod stromem, zatímco Berenn přinesl z mýtiny mužův klobouk a stáhl střechu tak, aby muži zakrývala oči. Senan složil ruce mrtvého na mohutném břiše a jednu nohu pokrčil, zatímco druhou nechal nataženou. Pak oba kousek poodstoupili, aby si prohlédli své dílo. Pokud se někdo nepodívá pod mužův límec, bude to vypadat, jako že vyspává ve stínu lesa.

„Jeden z tvých lepších kousků, smím-li to tak říct,“ pochválil Malesh Senana. Poplácal ho po zádech a trojice se vydala na cestu zpátky k Uriho sídlu.

Panské sídlo Scothnaran bylo velké, nesourodé a vulgární. Přesně jako jeho majitel, pomyslel si Malesh a cítil, jak se mu zhoršuje nálada. Scothnaran neměl rodokmen ani historii, další dvě věci, které sdílel s Urim. Každý, kdo tu velkou, okázalou stavbu spatřil, nepochyboval, že ji postavili proto, aby na všechny zapůsobila bohatstvím a postavením svého majitele. Škoda, že Uri nikdy nepřišel na to, že skutečné bohatství se nepotřebuje předvádět. Uri před sto lety připravil Maleshe o život, krev a svobodu v souboji kvůli hře v karty, která nedopadla dobře. A z Maleshe, jehož původ bylo možné vysledovat až k vládnoucí šlechtě Knížectví, se stal dvořan hlupáka a žvanila, falešného hráče, jehož největším úspěchem bylo, když ho kvůli dluhům za trest převedli na druhou stranu.

Jakmile Malesh a jeho potomci vstoupili dovnitř, byl Scothnaran plný hostů. Uri se rád pohyboval ve společnosti smrtelníků, jako by mu Temný dar společně s nově nabytým bohatstvím poskytoval postavení, po němž dlouho toužil. Dnes v noci však Malesh v místnosti žádné smrtelníky neviděl – žádného z těch chamtivých mladíků doufajících, že vyhrají v kartách, ani žádnou couru, jimž Uri říkal ‚dámy‘.

Velká síň Scothnaranu byla stejně okázalá jako její majitel. Lustry přetékaly křišťálem a perlami. Noorská intarzie zdobila takové množství nábytku, že to vypadalo, jako by spolu jednotlivé kusy soupeřily o pozornost a bojovaly s hojností barev na kobercích se střapci, které pokrývaly naleštěnou mramorovou podlahu. Zdi byly pokryty portréty, oleje zpodobňující Uriho a další lidi, o nichž Uri prohlašoval, že jsou to jeho předkové. Malesh věděl, že obrazy jsou vymyšlené a vznikaly, když se obyčejný pobuda ze stoky snažil šplhat po společenském žebříčku.

Místnost byla plná Uriho potomků. On sám stál uprostřed s pohárem kozí krve v ruce. Po nedávné lahodné hostině připadal Maleshovi zvětralý pach nechutný, a podle toho, jak se Senan s Berennem tvářili, cítili totéž.

„Opravdu jste ho nazval bojovým otrokem?“ Tanai se předklonil a hltal každé Uriho slovo.

„Ano,“ chvástal se Uri. Tvář měl zrudlou čerstvou krví a na prstenech se mu třpytilo světlo svící. „Zůstávám ve spojení s… obchodními společníky… v Nargi. Ti udržují mé vztahy s nargskou armádou – skrze nezbytné prostředníky. Před deseti lety držely hranici na řece Nu jednotky generála Kathriana, ve zlatých časech sázek na otroky. Nikdo nebyl lepší než Jonmarc Vahanian. Za dva roky neprohrál jediný souboj. Vydělal jsem na něm nějaké to zlato. Vidět ho oblečeného jako šlechtice a poslouchat, jak ho Gabriel vydává za pána Temného útočiště, bylo víc, než jsem dokázal snést. Je to jenom obyčejný křupan!“

„Ne že by tady tomu popisu odpovídal někdo další,“ zašeptal Malesh téměř neslyšně vedle stojícímu Senanovi, který se usmál. Senan s Berennem pocházeli ze stejně urozených rodin, jako byla jeho vlastní. Malesh si vybral je a ostatní ze svého nejbližšího kruhu, aby mu pomohli lépe snášet Uriho bezmyšlenkovitou neotesanost.

„A je pravda, že jste prolil krev?“

Uri se usmál a odhalil zažloutlé špičáky. „Myslíš si, že bych Gabrielovi dovolil, aby mi zabránil v tom ukázat, o co mi jde? Jestli tohle bylo veškeré bojové umění, jaké Vahanian dokáže předvést, pak má štěstí, že Darrathovi vyklouzl. Měl jsem zuby na jeho krku dřív, než si vůbec uvědomil, že se blížím. No ale slyšel jsem, že když byl Vahanian naposledy takový blázen, aby se vydal do Nargi, Darrath si to s ním pěkně vyřídil. Potřeboval mága, aby ho zachránil – je to směšné. A to všechno kvůli ženě.“ Uri vyprázdnil sklenici a luskl prsty. Po jeho boku se objevil sloužící a znovu pohár naplnil.

„Nicméně jsem slyšel, že se v boji nedal – a bičování snášel bez jediného výkřiku. U Děvky! Dát si s ním jedno kolo by mohla být zábava – ve jménu starých dobrých časů.“

„Příměří tedy skončilo?“ To promluvila Tresa, jeden z Uriho nejstarších potomků. Zatímco Malesh s přáteli zůstával opodál a vše sledoval, Tresa seděla po Uriho pravici.

Jen mu seď u nohou jako psíček, kterým jsi, pomyslel si Malesh mrzutě. Bylo veřejným tajemstvím, že Tresa prahne po Maleshově postavení v Koncilu jakožto Uriho pobočníka, postavení, jehož získání vyžadovalo nekonečnou vypočítavou servilitu.

„Vida, Malesh. Tady jsi. Vyptávají se mě na setkání Koncilu. Ty ses zúčastnil.“

Malesh postoupil vpřed, spíš Trese na zlost než proto, že by skutečně toužil vše znovu vyprávět. „Je to, jak říká Uri. Místnost plná vayash moru, kteří podlézají smrtelníkovi. Gabriel je ze všech nejhorší, ačkoli Riqua není o moc lepší. Všiml jsem si, že Rafe a Astasia se drželi stranou. Jestli se má Vahanian stát pánem Temného útočiště, nechme ho, ať ukáže, že je dost silný, aby ho získal.“

Ze všech stran se ozývalo souhlasné mumlání a Uriho oči se pochvalně zatřpytily. Podle toho, jak mu poklesávala víčka, Malesh poznal, že krev, kterou pil, byla vylepšená absintem a snovou trávou. „Slyšel jsem spoustu historek o úžasném bojovníkovi Vahanianovi, hrdinovi z Chauvrenne,“ řekl Malesh s neskrývaným pohrdáním. „Ale když mu šel Uri po krku, spatřil jsem ve Vahanianových očích strach. Pán Temného útočiště, to jistě!“

„Přesně to mám na mysli,“ pronesl Uri hlasem, který sice nebyl úplně nezřetelný, ale postrádal jasnost, již ve vzácných chvílích, kdy Uri nebyl pod vlivem absintu, měl. „Zapamatujte si má slova: dny Koncilu jsou sečteny. Brzy to bude úplně nová hra, naše hra. Příměří už leží na smrtelné posteli.“

Malesh nenápadně Senanovi a Berennovi naznačil, ať jej následují. Vyklouzli zadem z místnosti, aniž si toho Uri, který se pustil do dalšího příběhu, jímž nohsledy upoutal, všiml. Malesh řadou chodeb procházel ke svým komnatám v nejnižších podlažích Scothnaranu, kde, jak věděl, bude čekat jeho vlastní klika.

Ve srovnání s bohatstvím velké síně byl Maleshův salón strohý. Nábytek a umělecké předměty, třebaže jich bylo méně než ve vstupní hale, se v Maleshově rodině dědily po generace a byly vyrobené na zakázku jeho předků, kteří byli dokonce ještě mnohem slavnější než umělci, co tyto poklady vytvořili. Miniaturní olejomalby zpodobňovaly Maleshovy skutečné předky, muže a ženy, kteří sloužili králům Knížectví dávno předtím, než byl Uri převeden na druhou stranu. Půl tuctu jeho mláďat už na něj čekalo. Malesh věděl, že další dorazí, až bude Uri přesycený pitím a bude méně pravděpodobné, že si všimne, že chybějí v kruhu obdivovatelů.

„Věříš, co za nesmysly to dokáže vykládat?“ Senan se uvelebil v křesle.

„To je Uri,“ odvětila Sioma, překrásná rusovlasá vayash moru nezastřeně znuděným hlasem. Sioma byla Maleshova současná družka, a když zachytila jeho pohled, náznakem úsměvu mu slíbila, že než je úsvit zažene k odpočinku, dočká se Malesh potěšení.

„Jako vždycky hodně mluví a málo dělá,“ dodal Malesh. Mávnutím ruky odmítl pohár krve, neboť si nepřál zkazit sladkou chuť lovu, která v jeho hrdle stále přetrvávala. Sioma a lov Maleshovi připomínaly to nejlepší ze smrtelného života – nespoutanou vášeň a vzrušení z moci. Temný dar všechny pocity zesílil a dodal jim opojnost nekonečného mládí a skutečné nesmrtelnosti.

„Takže co bude s příměřím a Koncilem?“ zeptal se Berenn, když si našel místo k sezení.

Malesh si položil botu na okraj stolu. Jeho štíhlé svalnaté tělo se přikrčilo jako stavar připravený ke skoku. „Uri touží po pozornosti, a té se mu dostává, jakmile prohlásil, že odejde. Miluje, když ho přemlouvají, aby se vrátil. Co si myslíš? Je nahoře, popíjí znečištěnou krev a nasává pozornost svých mazlíčků. Co by získal, kdyby Koncil opustil? Jen by na jeho místo dosadili někoho jiného, a on to ví.“

„A příměří?“

Malesh vstal od stolu a začal přecházet po místnosti. „Urimu stačí, že se tři sta let krmí krví opilců a děvek omámených snovou trávou. K čemu mu bude, když poruší příměří? Ožralové ve stokách mu poskytují všechnu špinavou krev, kterou dokáže vypít.“

„A co Vahanian?“

Malesh se se zkříženýma rukama opřel o stěnu. Jemná krajka na manžetách mu zakrývala elegantní ruce, s nimiž byla teď, když se nedávno nakrmil, ve větším kontrastu. „Vahanian není ani tak měkký, jak chce Uri věřit, ani tak neporazitelný, jak doufá Gabriel. Na okamžik jsem v jeho očích zahlédl strach, ale vzápětí už se snažil Kolinovi vykroutit a zapojit se do boje. Samotný strach ho nezastaví. A pokud jde o Darratha a o to, že Vahaniana málem zabil – to je pravda. Ale bylo to poté, co porazil tři z Darrathových nejlepších vojáků a co ho ztloukli a zbičovali. Mág, který pro něj přišel, nebyl nikdo jiný než Martris Drayke. Vahanian je každým coulem tak dobrý bojovník, jak se o něm říká – možná by dokonce obstál i proti jednomu z nás.“

„Jednomu.“ Senan se zašklebil. „Je nás víc než jeden.“

„Uniká ti to důležité.“ Malesh opět začal přecházet. „Zabitím pána Temného útočiště cíle nedosáhneme. Příměří a Koncil musejí zemřít s ním. Máme vhodnou příležitost. Gabriel získal od Koncilu svolení, aby vayash moru z Margolanu mohli bojovat proti Jaredovi Uchvatiteli. Ten hlupák Uri hlasoval proti, ale já jsem okamžitě věděl, že je to naše příležitost.

Martris Drayke získal trůn, ale nedosáhl míru. Lord Curane se bouří a král Martris nebude mít jinou možnost než táhnout s armádou na jih. Po celém Margolanu jsou rozptýlena menší ohniska odporu a skupiny Jaredových věrných. Margolanští vayash moru jsou svým králem Mystikem tak uchváceni, že pro něj nepřestali bojovat. Čím déle bude boj trvat, tím víc to příměří oslabí.“

„Takže?“ Sioma se protáhla a předvedla svalnaté tělo. Přiléhavé šaty z hedvábí barvy mědi zvýraznily její štíhlé křivky a kaštanové vlasy. Malesh se usmál. Nesmrtelnost zesilovala žízeň i vášeň. Už se pořádně napil, aby uhasil to první, a měl v úmyslu uspokojit i to druhé. Později.

„Takže… bez příměří není smrtelný pán Temného útočiště zapotřebí.“

Senan se zatvářil pochybovačně. „Sesterstvo to nedovolí.“

Malesh se zasmál. „Sesterstvo nemá dost moci, aby s tím něco udělalo. Čarodějky nezasáhly proti Arontalovi, protože věděly, že nemají sílu zvítězit. Jsou jen stínem toho, čím kdysi bývaly. Jejich členky se jim vzpírají a zůstávají jako bojové čarodějky s jednotkami Martrise Draykea, stejně jako se Sesterstvu vzepřely, aby ho mohly vycvičit. Tím, že ukradl kouli zpod Temného útočiště, nám Aronatal věnoval dar. Proud se nikdy nezhojil, a jak se dál narušuje, Sesterstvo slábne.“

„Myslíš, že králové smrtelníků budou jen tak sedět a sledovat, jak se příměří rozpadá?“ zeptal se Berenn.

„Králové smrtelníků budou ve válce,“ odvětil s úsměvem Malesh. „Curane ví něco, co král Martris ne – že Proud dává přednost krvavé magii na úkor světla. Když není Proud v rovnováze a margolanská armáda stěží stojí na nohou, Curanovi stačí jen je obklíčit a pak do nich neustále bušit, zatímco zhroucení Proudu síly jejich krále Mystika zcela vyčerpá. Zabijte Martrise Draykea, a na trůn usedne Jaredův bastard. Nargi a Trevath se spojí proti ostatním královstvím a celé roky poteče víc krve, než dokážeme vypít.“

„Kdo vyhraje?“ zeptal se Senan nedůvěřivě.

Maleshův úsměv se ještě rozšířil. „My. Až smrtelní králové vyčerpají finance a armády a Sesterstvo se rozpadne, nastane čas, abychom si vzali to, co bylo vždy právem naše.“

„Takže Vahaniana prostě necháš v Temném útočišti?“

Malesh zavrtěl hlavou. „Ne. Temné útočiště musíme zničit stejně jako Koncil a příměří. Proti útoku je Vahanian příliš dobře chráněný. Hrozby s ním nepohnou. O vlastní bezpečí se moc nestará. Ale na sedlácích na jeho panství mu záleží hodně. Ti jsou jedinou jeho slabinou.“ Maleshovi se zatřpytily oči. „Pochopil jsem, že má v úmyslu vrátit se z Margolanu s nevěstou. To bude naše příležitost. Udeříme na srdce Temného útočiště a necháme ho vykrvácet.“

„Nedáváš mi dost zabrat.“ Jonmarc Vahanian si rukávem otřel pot z čela. Laisren, jeho učitel z řad vayash moru, se zatvářil dopáleně.

„Jsi smrtelník. Co čekáš?“

„Čekám, že se budu schopný ubránit, stejně jako jsem vždycky dokázal bojovat.“

„Jsi jeden z nejlepších bojovníků v Zimních královstvích – možná nejlepší za celé pokolení. Proti smrtelníkům.“

Jonmarc potřásl hlavou. Dlouhé tmavé vlasy měl slepené potem a těžce dýchal. „To nestačí. Viděls, co se stalo při setkání Koncilu. Nikdy si nezískám úctu vayash moru, když budu muset mít pořád za zadkem stráže. Musím být schopný obstát v boji – potřebuju mít šanci vyhrát.“

Laisren se zamračil. „V citadele Sesterstva jsem trénoval Martrise Draykea, protože se chystal bojovat s Foor Arontalou. Řekni mi, proč přesně cvičím pána Temného útočiště – ochránce těch, kteří kráčejí noci – aby zabíjel vayashmoru?“

„Protože příměří nemá ani cenu papíru, na kterém je sepsané,“ odsekl Jonmarc, „a ty to víš. Blíží se bouře – cítím to. Příliš mnoho věcí se mění. Vyjednávat ze slabé pozice je mizerný způsob, jak jednat s někým jako Uri. Dokonce i jestli blufuje, mám pocit, že jeho pobočník…“

„Malesh.“

„…ne. Když budu mrtvý, nemůžu chránit Carinu nebo smrtelníky, kteří jsou taky součástí Temného útočiště.“

Laisren zavrtěl hlavou. „Cvičíme už dvě hodiny. Obstál jsi.“

Jonmarc se zamračil. „Držel ses zpátky. Nepohybuješ se tak rychle, jak dokážeš. Usnadňuješ mi to, zatraceně.“

„Carině se nebude líbit, když polámu něco, co právě vyléčila. Z těch posledních několika chvatů budeš dost rozbolavělý a potlučený, i když jsem na tebe nešel tak tvrdě, jak jsem mohl.“

„Jo, ale já se tě sotva dotkl.“ Jonmarc krvácel z řady odřenin a škrábanců, z nichž některé způsobila Laisrenova čepel a jiné drsné kameny podlahy a stěn. Avšak jen hrstka jeho vlastních útoků zasáhla cíl, prosekla Laisrenovu tuniku nebo způsobila ránu na jeho paži, která se už uzdravila.

„Většina smrtelníků by se ke mně vůbec nepřiblížila.“

„Umím to líp.“

Laisren se zatvářil pochybovačně. „Jak?“

Jonmarc zavrtěl hlavou. „Když bojuju a jsem uprostřed bitvy, je to, jako by se všechno zpomalilo. Čas se mění. Prostě vím, kam protivník míří, dřív než se pohne. To mě vždycky drželo naživu – dokonce i v sázkových hrách v Nargi. V hlavě mi čas funguje jinak. Kdybych to dokázal trochu pošťouchnout, myslím, že bych si s vayash moru poradil i ve skutečném boji.“

„Nebereš Uriho na lehkou váhu.“

Jonmarc zavrtěl hlavou a napil se studené vody z vědra, stojícího poblíž. „Ne Uriho. Maleshe. Yestin má pravdu. Staré způsoby mizí. Až dojde v Margolanu k válce, mohla by zasáhnout celá Zimní království. Jestli se tak stane – a kvůli Trisovi doufám, že ne – každý zlodějíček a hrdlořez se bude snažit vyřídit šéfa a zaujmout jeho místo. Vsadím se, že na to Malesh čeká. Nechce Uriho křeslo v Koncilu a ani Temné útočiště. Chce, aby vayash moru vládli Zimním královstvím.“

Laisren se zamračil. „To by nevydrželo. Pokaždé, když jsme se my vayash moru pokusili vládnout smrtelníkům, byl to málem náš konec. Nedokážeme si potomky vyrábět tak rychle, jako se rodí lidé. Nemůžeme se pohybovat ve dne. To jsme s výjimkou těch nejstarších z našeho druhu všichni zranitelní. Nakonec se zase začne upalovat.“

Jonmarc přikývl. „Kolik smrtelníků a vayash moru musí zemřít, než skončíme přesně tam, kde jsme začali. A zatímco budou Zimní království sama sebe ničit, co Jižním zemím zabrání, aby zamířily s vojsky na sever a celý ho obsadily? Nebo vojevůdcům Západních zemí, aby si vypálili cestu Isencroftem?“ Zavrtěl hlavou. „Moji lidé, tvoji lidé – pokud Malesh naruší rovnováhu, prohrajeme všichni. V každé hospodské rvačce platí, že nejlepší způsob, jak se vyhnout boji, je vypadat jako nejnebezpečnější mizera v místnosti.“ Podíval se Laisrenovi do očí. „Tak co s tím uděláme?“

Laisren se usmál. „Já se uzdravuju mnohem rychleji než ty.“

„S tím si poradím. Začněme.“

„Jak chceš. Jenom si nestěžuj, až budeš na královské svatbě kulhat.“

4.

„Jste mág. Mystik. Navraťte mi, co bylo ukradeno!“ dožadoval se duch.

Martris Drayke, král Margolanu, se zahalil mocí a soustředil se na rozzlobeného ducha. Navzdory pochodním, které hořely v držácích po celé komnatě, byl vzduch tak chladný, že se jeho dech srážel a štípaly jej prsty.

Martris se ponořil hlouběji do svého magického smyslu a posílil ochrany, které vztyčil kolem místnosti, jež kdysi sloužila Foor Arontalovi k výslechům. Duch dívky se začal zjevovat před měsícem, na výročí její smrti. Duch, mladá žena jménem Esbet, na sobě měl hnědé roucho čarodějky Sesterstva. Vypadala jako v okamžiku smrti. Roucho měla na cáry a tělo pokryté podlitinami a hlubokými ranami. Paže měla plné mokvajících popálenin. Chyběly jí dva prsty a jedno oko bylo nateklé tak, že na ně neviděla. Smrtelným zraněním byla rána na krku.

Během týdnů od chvíle, kdy Martris získal trůn, začal s děsivou prací, kterou představovalo vyčištění paláce Shekerishetu. Zdálo se, jako by každý den nacházeli nová těla – a duchy. Jaredův chtíč, jeho drancující vojáci a Arontalova krvavá magie zahubily v žalářích Shekerishetu neznámý počet obětí.

„Nemohu ti vrátit život. To je zakázáno.“

Esbetin duch nepotřeboval jeho moc, aby se zviditelnil. Sama si rozbíjením nádobí, vyrážením oken, zhasínáním ohňů a kažením mléka získala pozornost obyvatel paláce.

Esbet se zamračila. „Zakázáno kým? Bohyní? Kde byla, když mě vojáci vlekli ke králi? Kde byla, když jsem ji potřebovala?“

Martrisovu mysl zaplavily obrazy, které duch vyslal. Tris spatřil mladou ženu, zemského mága, přepadenou na lesní cestě Jaredovými muži. Spigélie jí zastřela smysly, zneškodnila její magii a odsunula jí moc z dosahu, když se žena snažila bránit. Martris cítil Esbetin strach, když jej zaplavily vzpomínky na Arontalovo vězení. Skrze Esbetiny vzpomínky Martris sledoval, jak na ni Arontala zaútočil magií a drogami a vyrval z její mysli to, co z ní nedokázal dostat kat svými nástroji. Jako by si okolní stěny udržely vzpomínku na krveprolití, obrazy byly stále intenzivnější, když jej přízračná čarodějka nutila sledovat poslední okamžiky svého života. Esbet, zlomená Arontalou a znásilněná strážemi, se jako k poslední ochraně uchýlila k šílenství. Martris, jenž s ní byl tou vzpomínkou spojený, cítil bolestivou ránu čepele, která Esbet připravila o život, a sdílel se ženou narůstající chlad, jak se její krev rozlévala po kamenném stole a do poháru, z něhož se Arontala krmil.

Martris se vymanil z vize ven. Obklopily jej duchova bolest a hněv. „Vzali si všechno!“ vykřikla Esbet. „Pomstěte mě!“

Martris si ze všech sil snažil udržet jasnou hlavu, zatímco se přes něj valily duchovy emoce. „Sám jsem viděl Paní,“ odpověděl Martris. „Ale nemohu předstírat, že vím, proč někdy mlčky odvrací tvář. Jared vyvraždil mou rodinu. Nepokoušel jsem se je přivést zpátky, ačkoli jsem chtěl. Místo toho jsem jim dopřál klid a usnadnil jim cestu k Paní.“

„To nestačí!“ zaječel duch a zuřivě se na něj vrhl. Martris vztyčil ochranu, zatímco revenant naříkal a vřískal. Esbetina zloba propůjčila jejímu duchovi pokřivenou podobu se zejícím chřtánem a černými, prázdnými očními důlky. Energie jejího útoku narazila na jako vlásek tenkou třpytivou bariéru ochranného kouzla a Esbet zakvílela zklamáním.

Martris věděl, že Esbet, posedlá žalem a hrůzou, by jej s radostí roztrhala na kusy. Nyní se duch, uzavřený v místnosti vnější ochrannou clonou a zbavený možnosti mstít se Martrisovým vnitřním štítem, vrhal na magickou bariéru a vzduch se plnil jeho kletbami. Konečně, téměř po hodině, útoky ustaly. Duch se roztáhl po vnitřní ochranné bariéře a byl stále tenčí a tenčí, až pokryl celý štít. Pak se jako vrstvy vosího hnízda rozpadl na kusy a zmizel.

„Esbet,“ zavolal Martris jemně. „Ještě jsme neskončili.“ Hlas měl tichý, ale byla v něm moc Mystika a autorita krále. „Nemusíš zůstávat v bolesti tady. Nemohu ti dovolit sužovat živé. Tvá rodina tě pohřbila a držela smutek. Nedrží tě tady nic než hněv. Nemohu změnit, co Jared udělal. Mohu ti však dopřát odpočinek.“

Pomalu, jakoby polapený mírným vánkem, začal roztříštěný duch vířit a znovu dostávat tvar. Nakonec stála Esbet před ním. Tvář měla zalitou slzami, ale už v ní nebyl vzdor a pohled v jejích očích Martrisovi lámal srdce. „Prosím, pane. Chci jít domů.“

Martris přikývl. Věděl, že sklopit vnitřní štíty je nebezpečné, ale necítil žádnou zlobu, jen hluboký zármutek. Zrušil ochranné kouzlo a podal duchovi ruku. Dívka se k němu natáhla a prošla skrze něj.

„Jsi připravená?“

Esbet přitakala. Martris zavřel oči a sebral moc. To byl největší dar Mystiků: dopřávat neklidným duším klid a usnadňovat jejich cestu do říše Paní. Martris cítil, jak přechází hranici mezi živými a mrtvými do duchovní roviny. Vnímal, spíše než viděl, přítomnost Paní. Zjevil se její aspekt Panny, mladá dívka s pronikavýma jantarovýma očima Bohyně.

Panna mu pokynula. Martris začal tiše pronášet slova rituálu přechodu, prastará a mocná slova, která setřou hranici mezi světem živých a mrtvých. Esbet se natáhla. Váhavě vykročila a nejistě se ohlédla na Martrise, který povzbudivě kývl. Esbet pustila jeho ruku, udělala druhý krok a pak další a další, dokud ji světlo nezahalilo jako nádherný teplý plášť. Martris cítil, jak duchova přítomnost bledne. Stejně náhle, jako se zjevení objevilo, zase zmizelo a nechalo Martrise o samotě.

Než se stačil obrátit, aby uvolnil vnější štíty, zmocnily se jej stíny.

Magickými řečišti, která Martris otevřel do duchovní roviny, se k němu valila temnota. Temné bytosti, přitahované světlem jeho moci, se rojily k pozůstatkům Arontalovy mocné krvavé magie, která stále poskvrňovala žaláře Shekerishetu. V mysli mu vřískala armáda hlasů; stíny jej obklíčily jako hladoví vlci. Toto nebyli duchové. Tím si byl Martris jistý. Ne všechny bytosti v duchovní rovině bývaly dřív živé. Na pustých místech přebývaly další duše, lačnící po příležitosti uloupit moc.

Z Martrisových prstů vyšlehl modrý oheň a zahnal stíny na ústup. Cítil, jak olizují jeho životní sílu a odčerpávají dech a moc. Kakofonie hlasů mu ztěžovala jasné myšlení a Martris se musel snažit, aby si udržel soustředění. Přestože měl víc zkušeností, než by se mu líbilo, střetnutí byla vyčerpávající a náročná.

Tito dimmonové bez duší se potulovali duchovní rovinou a pátrali po moci. Martris věděl, že doufají, že jej chytí, vysají nebo posednou. A třebaže byla jeho magie dost silná, aby tomu zabránil, Martris si dobře uvědomoval, že jakákoli chyba by byla smrtící.

Martris pronesl slovo moci a kolem něj zahučel závoj ohně. Žaláře neosvětlily žádné plameny – žhavý oheň zalil duchovní rovinu. Dimmonové zuřivě vřískali, když je oheň vytlačoval pryč. Někde na okraji vnímání Martris cítil, jak je sledují jiné, stejně nebezpečné přízraky a čekají, aby se na něm v případě jeho selhání nakrmily.

Martris usilovně čerpal ze zbytků své energie a poslal přes duchovní rovinu další výboj žhavé moci. V mysli se mu rozezněl hromový úder a téměř jej zbavil vědomí. Rychle, dokud ještě dokázal sledovat křehké vlákno zpátky ke svému smrtelnému tělu, Martris z duchovní roviny uprchl. Za ním vystřelil výhonek temnoty a ostré zuby mu způsobily hluboký šrám na kotníku. Martris vyslal poslední výboj a mračnem ohně spálil průchod mezi oběma říšemi. Když se jeho duše přihnala zpět do světa smrtelníků, okamžitě vztyčil ochranné štíty a zavrávoral. Připravený použít magii čekal. Ticho.

Martris, kterému bušilo v hlavě, udělal krok ke dveřím, klopýtl a tvrdě narazil do pracovního stolu. Vzpamatoval se a zamumlal slova, jimiž měl sklopit štíty. Hmátl po dveřích a otevřel je, přidržuje se zárubní, aby neupadl.

Stráže se po něm natáhly, aby jej podepřely. Martrisovi se podařilo sebrat dost síly, aby je mávnutím ruky zarazil. „Doprovoďte mě do mých komnat,“ zasípěl. Jeden ze strážných šel v čele, zatímco druhý průvod uzavíral. Právě ve chvíli, kdy Martris došel do svých pokojů, odbíjely zvony venku ve věži půlnoc. Jakmile se za ním zabouchly dveře, opřel se o ně, zavřel oči a snažil se vzpomenout si, jestli se někdy v životě cítil tak vyčerpaný. Samozřejmě, řekl si v duchu a odhrnul si z očí potem zmáčený pramen světlých vlasů. Minulý týden, když jsi čistil tu další celu. Pak to ještě bylo tenkrát, jak vás chytili otrokáři. A týdny stavění stanů v karavaně, když ses pokoušel ztratit. A nezapomeň na výcvik v citadele v Knížectví. Možná by bylo jednodušší vzpomenout si na chvíli, kdy se necítil vyčerpaný, napadlo jej. Před Jaredovým převratem. Ty doby jako by se odehrávaly v jiném životě, ačkoli ještě neuplynulo první výročí smrti jeho blízkých.

Sluhové postavili na oheň konvici s vodou, aby se uvařila. Vděčný Martris si připravil šálek čaje a vmíchal do něj zbytek lektvaru proti bolení hlavy, který mu léčitel připravil. Nyní už stráže i léčitelé očekávali, že za každé čištění poskvrněných oblastí hradu král draze zaplatí. Ani on, ani oni nebyli překvapení, když byl po návratu stěží schopen vyjít po schodech. Avšak dokonce i když to čekal, následky práce s mocnou magií byly bolestivé.

Zatímco míchal čaj, hleděl Martris na portrét svého otce, krále Bricena. Jared zničil všechny obrazy královské rodiny v Shekerishetu. Jedna z prvních věcí, které Martris udělal, když nastoupil na trůn, byla, že shromáždil portréty svého otce, matky a sestry Kait, jež byly ukryté ve šlechtických sídlech. Obrazy mu trochu pomohly zmírnit pocit toho, jak moc mu povražděná rodina chybí.

Martris si prohlížel Bricenův portrét, jako by snad otec mohl promluvit. Rodinná podoba se nedala popřít. Po Bricenovi zdědil Martris vysoké lícní kosti, strohé rysy a vysokou postavu. Po Serae pak světlé vlasy a zelené oči. Jeho vlasy, sahající po ramena a stále rozcuchané po střetnutí s duchem, vytvářely kolem tváře bujnou hřívu. Když se naposledy podíval na svůj odraz, stěží se poznal a napadlo jej, že stačilo pár měsíců od chvíle, kdy získal korunu, aby začal vypadat vychrtle a ztrhaně. Tak proto se říká, že koruna je nejtěžší břemeno, pomyslel si. Je tu příliš mnoho věcí, o něž je třeba se strachovat – věcí, které nedokáže plně řídit dokonce ani král či čaroděj.

U Martrisových nohou zvedli hlavu tři psi, vyhřívající se v teple ohně. Dva vlkodavové, podobní velkým chlupatým kobercům, se malátně protáhli a unaveně zavrtěli ocasy. Třetí, bulmastif, se vyškrábal na nohy, došel k Martrisovi a strčil mu čenich do ruky. Martris velkého psa nepřítomně pohladil po hlavě. Během vyhnanství se Martris o bezpečí psů obával, neboť věděl, že Jaredova krutost se týká i palácových zvířat. Martris odjel na lovecké sídlo, kde očekával to nejhorší. K jeho překvapení a úlevě psi přežili, neboť je správce sídla kvůli jejich vlastnímu bezpečí vyhnal do lesa. Psi, špinaví, podvyživení a s vystouplými žebry, k němu přiběhli. Martris dohlédl na to, aby dostali dostatek jídla a péči léčitele. O pár měsíců později získali původní váhu téměř zpátky a byli šťastní, že jsou s ním doma.

Martris odložil prázdný pohár a oblečený padl na postel. Jeden z vlkodavů mu olizoval ruku, zatímco bulmastif ho šťouchal čumákem do ucha. Druhý vlkodav přiběhl a ochranářsky se posadil u nohou postele, jako by držel hlídku. Martris, konečně v bezpečí, se poddal vyčerpání a dovolil, ať se jej zmocní spánek, o němž s jistotou věděl, že bude neklidný.

Martrise vyburcovalo zaklepání na dveře. Okny už zvenčí pronikaly sluneční paprsky; prospal celou noc. Psi ostražitě vrčeli. Král se opatrně vydal ke dveřím. V nich stál mistr bard Carroway s podnosem, na němž stála čajová konvice, šálky a plný talíř koláčů.

„Není na tebe trochu brzy?“ Martris mávnutím ruky pozval přítele dál. Carroway, který ve svém oblíbeném hedvábí vypadal skvěle, se zasmál a posadil u ohně. Psi ospale zavrtěli ocasy a vrátili se na místo. „Mohl bych se tě zeptat na totéž. Prosím Tvé královské Veličenstvo za prominutí, ale vypadáš příšerně.“

Martris se usmál. Nabídl Carrowayovi čaj, ten jej přijal a Martris se pak se šálkem v dlaních usadil do druhého křesla u ohně. „Duchové.“

„Poltergeist?“ zeptal se Carroway.

„Další z Arontalových obětí.“

„U Paní! Kolik lidí stihl pozabíjet? Kdyby měl Jared korunu celý rok, nezůstalo by z království vůbec nic.“

„Stejně to tak skoro je,“ řekl Martris unaveně. „Teď, když se Zachar vynořil z úkrytu, jsme prošli účetní knihy. Otec řídil království dobře. Než zemřel, byla pokladnice víc než plná. Měli jsme zásoby jídla a vybavení. Teď… ať už to Jared rozházel, Arontala za to nakoupil žoldáky nebo vše prostě vydrancovali, toho není ani zdaleka tolik, kolik by mělo,“ řekl Martris. „A letošní úroda všechno nenahradí. Jakmile se Jared zmocnil vlády, sedláci prchali za hranice. Když se vojáci snažili vynutit daně, spálili tolik úrody a vypálili tolik vesnic, že kdyby se mi nepodařilo získat výměnou obilí z Dhassonu a Knížectví, měli bychom tu hladomor dřív, než přijde jaro. A možná bude i tak. A když se teď blíží válka…“

„Je to jisté?“

Martris si povzdechl a přikývl. „Obávám se, že není vyhnutí. Svatá Chenne, kéž by bylo. Otec lordu Curanovi nikdy nevěřil. Vždycky si myslel, že Curane má příliš přátelské vztahy s Trevathem.“ Trevath, sousedící s Margolanem na jihu, měl za sebou dlouhou a pohnutou historii příhraničních šarvátek a pokusů zasahovat do margolanských záležitostí. To, že Trevath sdílel zalíbení Nargi ve Stařeně, jednom z temných aspektů Paní, jej dělalo ještě méně důvěryhodným.

„Myslíš, že ho z Trevathu podporují? Byl by Trevath tak drzý?“

„Nezapomínej – Jareda měl otec s Eldrou a Eldra pocházela z Trevathu. Domluvený sňatek, který měl zajistit mír.“ Martris se zatvářil kysele. „Vidíš, jak dobře to funguje. Takže i když nemáme důkazy, že Trevath podporoval Jaredův převrat, možná si s pomocí Eldřiny rodiny dokázal vytvořit spojenectví, z něhož měl Trevath výhody.

Generálové mají podezření,“ pokračoval Martris. „To je jejich práce. Už víme, že se Jared pokusil spojit s Nargi. Jediná věc, kterou Nargi a Trevath nenávidí víc než sebe navzájem, je Margolan. Nemůžeme dovolit, aby se proti nám spojili. A Trevathu by bylo podobné, kdyby Curana podpořil a využil toho ve svůj prospěch.“ Zahleděl se do ohně. „Jistě víme, že někteří z Jaredových nejvyšších generálů – ti, kteří nařizovali masakry ve vesnicích – se ukrývají u Curana. Sesterstvo věří, že poskytuje útočiště temným mágům. A pak si ještě musíme dělat starosti s Jaredovým levobočkem.“

„Zatraceně.“

Jared byl nechvalně proslulý střídáním žen. Mezi jeho povolnými milenkami byla řada šlechtických dcer. Lord Curane však viděl příležitost, jak Jaredova chtíče využít, a ochotně mu pro potěšení dodal vlastní vnučku, dívku sotva dorostlou věku, kdy by mohla vstoupit do manželství. Dokonce ještě předtím, než se Martris pustil s Jaredem do boje o trůn, kolovaly zvěsti, že Curane vnučku – čekající Jaredovo dítě – odvezl do úkrytu. Dívka a její novorozený syn se údajně skrývali na Curanově panství. Už jen to samotné bylo dostatečným důvodem k válce.

„I když mi nevadí být královým zpovědníkem,“ prohlásil s uličnickým úšklebkem Carroway, „opravdu jsem nepřišel z tohohle důvodu. Je těžké tě zastihnout a muž, který připravuje tvoji královskou svatbu, má pár otázek.“ Nyní, když se vrátil zpět ke své úloze dvorního minstrela, nevynechal Carroway jedinou příležitost přepychově se obléknout, jak bývalo jeho zvykem. Díky dlouhým modročerným vlasům a řasám nad světle modrýma očima byl minstrel krasavec. Protože byl Martris nyní zasnoubený, z Carrowaye se stal jeden z nejžádanějších starých mládenců u dvora.

Martris dopil šálek čaje a horoucně si přál, aby měl ještě jednu dávku nápoje proti bolestem hlavy.

„Než přijde Soterius, aby mě odvedl k soudu, pověz mi o těch svatebních plánech. Nějaké dobré zprávy by se mi hodily.“

„Našel jsem společnost kočovných minstrelů, která právě strávila rok v Isencroftu, takže jsem je najal, aby naše bardy a hudebníky naučili tamní nejnovější hudbu a nejmódnější tance. Jeden z nich taky umí vařit, takže jsem ho poslal, ať kuchaře naučí nějaká jídla, která by Kiaře mohla chutnat. V poslední karavaně jsem objevil kupce, který ví, co se tam teď nosí, a on slíbil, že pro účinkující navrhne šaty podle isencroftských zvyků. Pokud jde o jídlo…“

„Nemůžeme obhájit hostinu v paláci, když jsou vesničané hladoví. To poslední, co potřebujeme, je vzpoura. Prosím tě, ať je svatba co nejméně okázalá.“

Carroway se na něj zadíval s předstíraným podrážděním. „Konečně mám příležitost plánovat královskou svatbu, a musím si dávat pozor na rozpočet,“ povzdechl si. „Ale máš pravdu. Na druhou stranu budeš mít plný dům královských hostí – nemůžeme vypadat, jako když nám dělá potíže zaplatit hudebníky.“

„Nepochybuju, že když to máš na starosti ty, dostanou hudebníci zaplaceno, a k tomu všechno, co dokážou sníst. Postarej se, ať se hosté cítí pohodlně. Především Kiara. Ale drž se spíš důstojné střízlivosti než skvostné nestřídmosti, dobře?“

„Jasné. Zrovna včera odpoledne se mi Zachar snažil povědět totéž, ale stejně chci plány částečně projít s tebou. Náhodou je mám právě u sebe,“ řekl a poklepal na svitek v kapse tuniky.

Carroway sotva stihl vyložit plány, když se ozvalo další zaklepání na dveře. Psi se k nim rozběhli a rozštěkali se na uvítanou. „Dále,“ zavolal Martris.

Dovnitř vstoupil Ban Soterius. Na sobě měl slavnostní uniformu generála margolanské armády. Soterius se usmál, když se k němu psi vrhli s vrtícími ocasy. Pohladil je. „Zůstáváš vzhůru tak dlouho a staráš se o mrtvé, že živí musejí vstávat za úsvitu, aby tě zastihli.“

„Není vyhnutí,“ řekl Martris, dojedl jeden z koláčků a nalil si další šálek čaje. Doufal, že jej jídlo zbaví posledních pozůstatků bolesti hlavy. „Duchům, kteří nedorazí na Soud duší, je přesto třeba dopřát klid. Nevadí mi být pronásledován přátelskými duchy, ale musím palác zbavit těch rozhněvaných dřív, než sem dorazí Kiara.“

Soterius odmítl Carrowayem nabízený čaj. „Stráže mi řekly, že jsi včera v noci sotva vyšel schody.“

„Nejde jenom o duchy. Pořád v žalářích cítím stopy Arontalovy krvavé magie. Taková moc zanechává pozůstatky – jako by si to zdi pamatovaly. Číhají tam… ošklivé věci. Musíme tu oblast držet uzavřenou, dokud vše nenapravím.“

„Nemůže pomoct Sesterstvo?“

Martris zavrtěl hlavou a škubl sebou. „Když Landis viděla, kolik jejích čarodějek nám přišlo pomoct porazit Jareda, pořádně si na Sesterstvo došlápla. Kdyby to bylo na ní, Sesterstvo by zůstalo schované v citadelách.“

„Dala by přednost tomu, kdybychom nechali trůn Jaredovi?“

„Ona si myslí, že když se Sesterstvo uzavře před životem venku, svět je nechá na pokoji.“

„To těžko.“

Martris pokrčil rameny. „Podle toho, kolik šlechticů nepodniklo nic, čím by nás podpořilo při snaze získat pro mě korunu, bych řekl, že Landis není jediná.“

Venku zvony odbily osm hodin.

„Nastal čas,“ řekl Soterius.

„Už jsem se zmínil, jak moc tuhle část nenávidím?“

Soterius si prohrábl světle hnědé vlasy, přistřižené nakrátko, aby na nich dobře seděla vojenská přilba. „Několikrát.“

Na dveře zaklepal Martrisův komorník Coalan, a zatímco se Martris oblékal, Carroway odešel. Cestou chodbami, obklopení strážemi, Martris ani Soterius nepromluvili. Martrisovi se zrychlil tep. Další kolo procesů s Jaredovými generály, následované popravami těch, které soud shledá vinnými. Martris cítil, jak se kolem něj tlačí duše, když soudní sluha oznámil příchod krále. Zazněly trubky. Mnozí z duchů budou brzy svědčit. Dva tucty stráží tvořily živou bariéru mezi diváky a králem. Martris se posadil na trůn v čele místnosti. Toto byl čtvrtý den procesů a dav se každým dnem zvětšoval.

„Přiveďte prvního obžalovaného.“

Stráže dotáhly do soudní síně generála Kalaye. Kalay, s okovy na zápěstích a kotnících, se držel ztuha a stráže setřásl. Dokonce i v civilních šatech nebylo možné přehlédnout jeho vojenské způsoby. Byl to plešatící muž, starý něco přes třicet let, a v jeho vzdorovitých modrých očích se zračila inteligence. Za Kalayem stálo deset stejně spoutaných vojáků. Martris si nepotřeboval pročíst listiny. Kalayovu práci viděl na vlastní oči.

„Generále Asisi Kalayi. Vy a vaši muži jste obviněni z vraždy obyvatel Margolanu na rozkaz Jareda Uchvatitele, masakru, při němž zahynuli všichni obyvatelé vesnice Rohndlův Přívoz na březích řeky Nu. Cítíte se vinen?“

Kalay se podíval Martrisovi do očí. A přestože král neuměl číst myšlenky, mužovy třpytící se oči, jeho postoj a lehce ohrnutý ret, to vše umožňovalo snadno uhádnout jeho myšlenky. Dokaž to.

„Nevinen, Vaše Veličenstvo.“

Martris přikývl. Soudní sluha přinesl svazek pergamenů a položil ho před Kalaye. „Máme kopie vašich rozkazů. Záznamy vašich pohybů. Chcete své prohlášení změnit?“

„Ne.“

Martris se Kalayovi zahleděl do očí. „Pak povoláme svědky.“

Diváci na galerii utichli. Teplota v místnosti poklesla. Diváci a soudci sledovali, jak se v prostoru mezi trůnem a lavicí obžalovaných začíná sbírat mlha. Ta se rozzářila. Postupně přibývali muži, ženy, děti i starci, až před soudem stáli duchové obyvatel celé rybářské vesnice.

Martris zaměřil na duchy svou moc, a ti se stali hmotnějšími. Diváci zalapali po dechu a z řad scirranish se ozývaly vzlyky. Duchové se objevili i se smrtelnými zraněními. Muži s lebkami rozštípnutými válečnými sekerami, ženy a děti probodnuté mečem. Mladé dívky zneuctěné a zbité. Slepí starci a ohnuté stařeny se stopami oprátky na krku.

„Vesničané z Rohndlova Přívozu,“ vyzval je Martris. „Řekněte nám, jak jste zemřeli.“

Přestože Martris věděl, co přijde, stálo jej hodně úsilí zachovat klid. Už vzpomínky vesničanů na jejich smrt viděl. Před mnoha měsíci, když se společníky přistál během cesty po řece Nu, narazili na tuto zpustošenou vesnici a našli zbytky mrtvých těl. Nijak se mu neulevilo, když vesničané jeden po druhém předstupovali a on poslouchal jejich příběh.

„Do naší vesnice přišli vojáci v uniformách margolanského krále,“ řekl vesnický starší. Polovinu lebky měl rozdrcenou. „Chtěli po nás peníze. Už jsme předtím zaplatili první i druhé daně – nezbyly nám žádné peníze, které bychom jim mohli dát. Nejdříve spálili domy. Pak pro zábavu štvali dobytek a děti. Naše dcery odvedli do lesa. Slyšeli jsme je křičet.“ Podíval se na Kalaye. „Tenhle muž je vedl. Byl rozzlobený. Vydal rozkaz a jeho muži se do nás pustili sekerami a meči. Ty, kteří na místě nezemřeli, pověsili ve stodole. Je to tenhle muž.“

Kalay byl bledý. Oči měl vytřeštěné. Několik jeho vojáků si svíralo hlavy v dlaních, plakalo a třáslo se strachem z rozsudku.

„Musím i ostatní nechat vyprávět, co se jim stalo?“ Martris se ze všech sil snažil zachovat slušný tón.

„Udělal jsem, co mi přikázal král. Poslouchal jsem rozkazy. Neudělal jsem nic špatného.“ Kalay ohrnul ret. „Jsem věrný králi Jaredovi.“

Tolik přihlížejících lidí se zvedlo a vrhlo vpřed, že strážím dalo velkou práci opět nastolit pořádek. Scirranish na galerii se snažili potlačit pláč. Martris se podíval Kalayovi do očí.

„Koruna shledává vás a vaše muže vinnými vraždou dle obžaloby. Dnes odpoledne budete pověšeni.“

„Neudělal jsem nic špatného,“ zavrčel Kalay. Stráže mu sevřely paže a postrkovaly jej ke dveřím. „Nic. Všichni, kdo se postavili králi Jaredovi, si zasloužili zemřít. Byl jsem věrný svému králi.“

Když se za Kalayem zabouchly dveře, muž stále něco vykřikoval. Stráže vztyčily Kalayovy odsouzené vojáky na nohy. Navzdory slzám nikdo z nich neprosil korunu o milost. Když byli pryč, Martris se podíval na duchy, kteří pořád stáli vpředu v soudní síni. Tentýž vesnický starší, jenž svědčil a který se Martrisovi poprvé ukázal ve vesnici, přistoupil k trůnu.

„Děkuji vám, můj králi. Kdybyste dovolil, jsme připraveni vydat se na cestu. Dostalo se nám spravedlnosti.“

Martris zavřel oči a tiše pronesl rituální slova přechodu. Zatímco nechával duchy rozplynout se, setkal se s nimi v duchovní rovině. V dálce slyšel píseň Paní. Jak duše procházely a vděčně se mu ukláněly, Martris cítil, jak je z nich snímáno těžké břemeno. Uplynula chvíle a byly pryč. Martris opět upřel pozornost na soudní síň, kde jej tichý zástup sledoval v posvátné hrůze.

Čtyři dny svědectví, pomyslel si Martris unaveně. Jen málo obžalovaných zůstalo tak tvrdohlavých jako Kalay, jakmile před nimi stály jejich oběti. Žádný z obžalovaných nebyl zproštěn obvinění. Svědectví obětí představovalo zdrcující důkaz. Martris byl psychicky i fyzicky vyčerpaný, neboť sloužil jako prostředník moci, která mrtvé zviditelňovala porotě i přihlížejícím a umožňovala jim je slyšet. Jen málokdo si uvědomoval, že zatímco zbytek shromážděných lidí poslouchal vyprávění duchů, Martris viděl obrazy z jejich vzpomínek a cítil čerstvou a děsivou hrůzu a bolest. Nedokázal najít způsob, jak otupit dopad těchto výjevů, ani po tom ve skutečnosti netoužil. Bylo by tak snadné necítit. Jenže když přestanu cítit a rozhodnutí o životě či smrti přestane bolet, nebudu o nic lepší než oni. Pak by to nebylo nic než byrokratický proces, a to umenšuje cenu, již tito lidé zaplatili.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Temné útočiště.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.