Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

LitRPG v nakladatelství

VASILIJ MAHANĚNKO

CESTA ŠAMANA

Úkol přežít

Kartosský gambit

Tajemství Temného hvozdu

Hrad fantomů

Karmadontova šachovnice

Šamanova pomsta

Válka klanů

GALAKTOGON

Hra začíná

Hledání Uldanů

Šek na miliardu

PAVEL KORNĚV

POUŤ MRTVÉHO

Mrtvý lotr

Království mrtvých

Družina mrtvého

The Guardian of the Dead *

The Nemesis of the Living *

MICHAEL ATAMANOV

OBRÁNCE PERIMETRU

Sektor osm

Za smrtí

Nová smlouva

Hra bez pravidel

TEMNÝ BYLINKÁŘ

Herní tester

Stále ve střehu

Past na panovníka

Hledání těla

OHÝBAČI REALITY

Odpočet *

Vnější hrozba *

Zásadní změna *

Pavučina světů *

* Připravujeme, české názvy budou upřesněny

Originally published in English under the title A Check for a Billion by Magic Dome Books, 2019. All Right Reserved

Copyright © V Mahanenko 2019

Cover Art © V. Manyukhin 2019

English Translation © Boris Smirnov 2019

Czech Translation © Martin Kapalka

ISBN 978-80-7594-420-7 ePub

ISBN 978-80-7594-421-4 mobi

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

1. KAPITOLA

Precianský křižník pozvolna brázdil nedozírné dálky vesmíru. Kapitán se podíval na konzoli a otočil se zpátky k oknu. Vozil turisty do pásu asteroidů v tomto systému posledních pět let, přesto ho pohled ven neustále fascinoval. O bezpečí posádky se nebál, zatrathijská flotila je na druhé straně Galaktogonu a zrádní Qualiané se zabarikádovali ve svých systémech, kde jeho křižník neohrozí. Letí hluboko ve spojeneckém vesmíru a v okruhu dvaceti parseků není jediný nepřítel. Piráti se samozřejmě mohou objevit kdykoli, ale je to méně pravděpodobné než srážka se zbloudilým asteroidem. Piráti jsou slabí, roztroušení a chybí jim zdroje na to, aby se vypravili tak hluboko do precianského teritoria. A jestli to riskne nějaký jednotlivec… no, křižník doprovází tucet karak a ty pirátovi ukážou, kam patří.

„Kapitáne, přímo před námi jsou tři asteroidy!“

Precian nespokojeně kouknul zpět na displeje. Jasně, je to vzácnost, ale občas se to stává – asteroidy v pásu se srazí a trosky vyletí ven. A právě k tomu došlo i tentokrát. Ke křižníku se přibližovaly tři balvany.

„Chci detailní hlášení situace!“

„Jde o tři asteroidy o průměru přibližně padesát metrů. Riziko kolize s asteroidem číslo tři je 98 %. Zbývající asteroidy pro nás nepředstavují hrozbu. Upravením kurzu bychom se měli srážce vyhnout.“

Kapitán se zamračil. Náhlá změna kurzu není žádoucí. Na palubě letí několik precianských VIP. Jakékoli nepohodlí kvůli setrvačným silám by mohlo vyústit zase v jeho nepohodlí při pádu z kariérního žebříčku. Klidně by mohl skončit jako kapitán zrezlé bárky někde v zapadákově.

„Udržujte současný kurz,“ nařídil po chvíli mlčení. Mohl jen doufat, že nebezpečí pomine. „Asteroid číslo tři zničte. Připravíme pasažerům menší šou.“

Z křižníku vyletěla směrem k nebezpečnému asteroidu tři torpéda. V tu chvíli se na palubě probraly k životu reproduktory, z nichž se ozval kapitánův hlas:

„Vážení pasažéři, mluví k vám kapitán. Doporučuji, abyste věnovali pozornost kabinovým obrazovkám. Uvidíte malou ukázku síly precianských zbraní!“

Na pár sekund se asteroid rozzářil jako slunce a salva z křižníkových paprskových kanonů zničila vše, co z asteroidu zbylo. Nic nesmělo rušit klid a pohodlí důležitých hostů.

„Hlášení!“

„Cíl zlikvidován. Dva zbývající asteroidy proletí asi padesát metrů od pravoboku. Zničíme i je?“

„Nechte je být.“

Kapitán si hřbetem třesoucí se ruky setřel pot z čela. Obtloustlý Precian si napětí předešlých chvil neužil. Začal se i trochu strachovat. Zalíbila se VIP osobám na palubě jeho improvizace? Co když neschválí zbytečné použití torpéd? Třeba ho po návratu postaví před vojenský soud, když místo úhybného manévru plýtvá torpédy. V hlavě mu hlodaly desítky podobných obav.

„Bravo, kapitáne!“ Jeden z hostů vešel na můstek tak ležérně, jako by vstupoval do vlastního obýváku. „Chválím vaši nápaditost. Skvělé představení! Musím říct, že jsme málem uvěřili, že se něco děje. Poslat proti křižníku asteroid, abyste nás lehce znervóznil, a následně ho tak okázale zničit! Bravo! To by snad zasloužilo i odměnu.“

„Asteroid vyletěl z toho pásu sám od sebe, sire Grandare.“ Kapitánova záda nebyla zvyklá se ohýbat, ale tohle byla jedna z těch situací, kdy musel překonat své objemné břicho a uklonit se co nejhlouběji. Císařův oblíbenec není někdo, komu lze naznačit, že si ho dostatečně nevážíte.

„Nedělejte ze mne blázna! Jsem dost zběhlý v tom, jak fungují gravitační pole uvnitř pásu asteroidů! Takové balvany by samy od sebe nevyletěly! Někdo jim k tomu pomohl a mně přijde, že jste to byl vy. Nebo snad chcete naznačit, že za tím stojí piráti?“

Kapitán si v duchu pomyslel cosi nelichotivého o Grandarově intelektu, ale nahlas řekl samozřejmě něco úplně jiného:

„V těchto místech piráty nikdy nikdo neviděl, sire Grandare.“ Kapitán se pro jistotu ještě jednou sklonil až k zemi. O čem to ten hejsek mluví? Jací piráti?

„Možná to není ten nejlepší nápad,“ obrátil jsem se na Eunice, která se tiskla ke kameni. Tvář jí zakrývalo hledí helmy, ale biometrický senzor ukazoval, že má zvýšený pulz. Trénink a cvičení je jedna věc, ale skutečná výprava, při které míříme na osedlaném asteroidu k precianskému křižníku, je něco dočista jiného. Dospěli jsme k nejkritičtější části operace. V tuhle chvíli nemáme kontrolu nad tím, co se bude dít dál. Jen jsme se modlili, aby Preciani neplýtvali torpédy na asteroidy, které je neohrožují. Manželka něco takového dělala poprvé, a proto byla pochopitelně nervózní. Křižník se k nám přiblížil na deset sekund letu a já se musel rozhodnout – půjdu sám, nebo s Eunice? Nervózní pirát je mrtvý pirát.

„Je to dobrý plán,“ ujistila mě bez známek nejistoty žena. „Jsem v klidu a připravena!“

„Skvěle,“ kývl jsem a přijal její rozhodnutí. „Mozku, jak to vypadá?“

Z reproduktorů zbroje zaburácel nosorožcův ryk, který potvrdil, že naloďovací skupina nečeká na důchod s rukama v klíně, ale těší se na boj. Následně se ozvalo hadovo znuděné zívnutí a nezřetelné reptání. Přestože vypadala znuděně, mechanička byla připravena postarat se o Warlockovy štíty. Střelec zareagoval klasickým opičím křikem, tudíž z celé posádky odpověděl trochu inteligentně jen Mozek:

„Tým je připravený, kapitáne. Čekáme na vaše rozkazy.“

„Tak do toho!“ Vkleče jsme čekali, než se asteroid otočí okolo své osy. Když zpoza šedého horizontu vyletěl precianský křižník, ze všech sil jsem se odrazil. Eunice skočila hned za mnou. Dávka adrenalinu z akce po dlouhém čekání mi rozmazala vidění, ale zklidnil jsem se. Konečně nadešel čas! V sázce je šek s jedničkou a devíti nulami!

Daleko za námi došlo hluboko v pásu asteroidů k výbuchu, po kterém se jemný barevný prach rozletěl do tvaru koule, a ta se při nárazu do dalších asteroidů deformovala. Senzory Precianů explozi jistě zachytí a já doufal, že všichni na křižníku upřou pohledy právě jen daleko před sebe. Do asteroidu jsme nacpali spoustu činidel, a když úlomky narážely do dalších asteroidů, rozzářila se velká část vesmíru všemi barvami. Pohled na to musel zaujmout každého.

Trup křižníku se přibližoval rychleji, než jsem čekal, a tak jsem rychle spustil trysky zpětného chodu, abych zpomalil. To byla další slabina našeho plánu a bod, jehož úspěch záležel na náhodě. Pokud by jediný z Precianů dělal, co má, a místo zírání na rachejtle pozorně sledoval všechny lodní senzory, bezpochyby by si nás všiml. Eunice se takové riziko nelíbilo, ale já na tom trval. Piráti jsou přece vojáci štěstěny! Kromě toho mě Galaktogon naučil, abych věřil místním. Když už se místní chovají hloupě, nemají v tom sobě rovného. Všimli si nás, když jsme se k nim blížili? Ne. Takže si nás nevšimnou ani teď.

Hledal jsem nejlepší místo k přistání, ale Eunice mě neustále zneklidňovala. Její trajektorie se mi vůbec nelíbila, letěla s příliš velkou odchylkou. Samozřejmě je možné použít trysky zbroje a trajektorii upravit, ale to vyžaduje určitou úroveň schopností pilotáže, kterou však Eunice podle mých předchozích pozorování nemá. Jakmile jsem se přiblížil ke křižníku a pomocí magnetů na rukou se přilepil na trup, otočil jsem se a připojil se i nohama. Chvíli jsem vyčkal, a když okolo prolétala manželka, popadl jsem ji oběma rukama a vší silou držel.

„Vypni trysky!“ křičel jsem, ale Eunice zahlcená ovládacím panelem zbroje mě neslyšela. Vteřina zmatků nás přišla hodně draho, protože magnety se odpojily od trupu a my zase letěli vesmírem.

„Mám to! Mám to!“ Eunice znovu rozpálila trysky naplno a začali jsme se točit. Čas běžel a její pohyby začaly být spontánní a zbrklé. Snažil jsem se zkorigovat náš let tryskami, ale jen jsme kvůli tomu tvrdě narazili do trupu a klouzali po něm.

„Vypni trysky!“ ječel jsem a snažil se čehokoli zachytit. „Vypni ty trysky!“

Pod ruku se mi dostala jedna z mnoha antén. Popadl jsem ji a servomotory zbroje žalostně zaskřípaly, jelikož motory Euničiny zbroje pořád jely na plný výkon.

„Mozku, vypni ji!“ zaprosil jsem, protože mi došlo, že Eunice to nezvládne. V pokeru se často mluví o takzvaném „tiltu“ – dochází k němu tehdy, když hráč ztratí hlavu a ve snaze napravit problémy kupí chybu za chybou. Právě v takovém stavu se teď Eunice nacházela.

„To je dost, že vás napadlo požádat o to mě,“ ozval se palubní počítač a tah v ruce ustal. Euničina zbroj se konečně uklidnila. Magnety se znovu seply a spojily nás s trupem křižníku. Než jsem si však stihl oddechnout, ozval se Mozek znovu:

„Letí k vám dva stíhači. Čas doletu za deset sekund.“

Takže si nás nakonec všimli!

„Musíme odsud!“ Přitiskl jsem se k jednomu z výstupku, přitáhl k sobě manželku a současně s vypnutím magnetů jsem vyskočil. Pár sekund stavu bez tíže a hnedle jsme se zase o kousek dál připojili k trupu. Opřel jsem ženu o spodní část výčnělku, stoupnul si k ní a aktivoval ochranný štít. Doufal jsem, že se podobáme spíš dvojici antén než dvojici pirátů.

„Jak jsi na tom? Eunice?“ Neozvala se žádná odpověď. „Mozku, zapni jí komunikátory. Eunice, slyšíš mě?“

„Stojíš mi na noze, troubo!“ odsekla nahněvaně manželka. „Jo, jsem v pořádku!“

„Budeš zase panikařit?“ zeptal jsem se tak neutrálním tónem, jakého jsem byl schopen, a zadusil v sobě touhu křičet a nadávat. Málem jsme celou operaci pokazili.

„Ne, byla jsme jen chvíli zmatená,“ odpověděla podrážděně. Asi se zastyděla, že se chovala tak neprofesionálně.

„Hormony nepřemůžeš,“ souhlasil jsem a vybavil si knížku o těhotenství, kterou jsem v rámci přípravy na potomka četl. Raději jsem rychle změnil téma: „Mozku, jak to vypadá s těmi stíhači?“

„Jsou pryč. Oskenovali trup a vrátili se do hangáru. Všechny víc zajímá světelná podívaná, kterou jsme spustili v pásu asteroidů. Počkat… vůbec se mi nelíbí ta anténa, která právě vyjela z trupu. Vypadá jako skener nejbližšího okolí.“

„Rozumím. V tom případě se dovnitř prořežeme přímo tady.“

Eunice přikývla a vyvolala menší silové pole, které zamezí úniku vzduchu, až se prořežeme do trupu křižníku. Mozek mi vysvětlil, že senzory integrity trupu jsou velmi citlivé na pokles tlaku uvnitř plavidla. Silové pole mě zaujalo už tehdy, když jsme útočili na Aalorovu loď. Přišlo mi divné, že konkrétně tímhle silovým polem bez problému procházely pevné částice, ale vzduch nikoli. Odpověď byla jednoduchá – systém silového pole je pro většinu lodí jedním z nejdůležitějších podpůrných systémů. Když totiž paprskové kanony překonají štíty, plazma do trupu nadělá myriády malých děr, kterými uniká ven vzduch. Většina kapitánů se na palubě nerada obléká do zbroje, to je spíš moje specialitka. Jak jsem zjistil, ostatní raději stojí na můstku a dávají na odiv svá vypracovaná těla. Bez vzduchu se však nedá dýchat, tudíž především silné křižníky obětují jeden systémový slot pro silové pole, které udrží trup během bitvy v jednom kuse. Netuším, jestli něco takového používá i luxusní výletní loď, a proto raději postupuju opatrně. Nerad se spoléhám na náhodu.

Eunice dokončila přípravy silového pole a aktivovala plazmovou pilu. Poodstoupil jsem a nedíval se na ostře zářící spršku jisker. Preciani jsou bdělí a jakýkoli náhlý pohyb by mohl celou operaci pokazit. Proto jsem ze své zbroje vyndal kamuflážní systém a spustil ho venku. Zesilovací anténa, která nás skryla před zraky ostatních antén, zůstane aktivní i ve chvíli, kdy už budeme uvnitř.

„Hotovo!“ Eunice jemně zatlačila na odřezaný segment trupu a odstoupila, abych prošel jako první. Zvyk „dámy mají přednost“ se v naší rodině nepraktikuje. Protáhl jsem se otvorem a z třímetrové výšky dopadl na palubu. Přestože zbroj dopad s pomocí stabilizátorů změkčila, náraz mnou otřásl. Eunice skočila za mnou a já ji těsně nad zemí zachytil. I pirát musí být někdy gentleman. Prostorové skenery vymodelovaly vzhled kabiny, do které jsme skočili, a Mozek ji identifikoval jako technickou místnost. Výlet k asteroidům v mlhovině trval jen pár hodin, a proto se tenhle prostor příliš nevyužíval. Proč s sebou vozit přebytečný náklad, že?

„Mozku, pomoz nám! Kam tě máme připojit?“

„Pravá zeď, spodní zdířka. Ukážu vám ji.“

Na správnou zdířku dopadl tenký laserový paprsek. Z inventáře jsem vytáhl terminál pro vzdálený přístup nakonfigurovaný tak, aby se s jeho pomocí Mozek dostal do sítě cizí lodi. V tomto případě to palubnímu počítači dovolí pohrát si se systémy křižníku, jako by byl s lodí propojený kabelem. Takový terminál je šikovná věcička, její nevýhodou je ovšem cena. Nutno říct, že dosud byla celá operace nákladná a neskutečně problematická. Bylo třeba přichytit raketové motory k asteroidům, zamířit jeden z balvanů na křižník, motory zase odebrat před tím, než balvany odletí z pásu asteroidů, nakoupit a přivézt hory barevného prachu a naládovat je do sběračů, které taky bylo potřeba koupit. Kredity mizely rychlostí letu vesmírem a při pohledu na výbuch jsem přesně věděl, kudy vyletěly. Ale to ještě nebylo to hlavní. Největší zásah do herního účtu přišel ve chvíli, kdy jsem si opatřoval seznam cestujících a souřadnice tohohle konkrétního křižníku. Nebýt nového partnera Vargena, který získal pěkné peníze prodejem kořisti z uldanské základny, nikdy bych se neodvážil pustit se do tak nákladného podniku. Nicméně kredity jsme vydělali a musíme je chytře investovat.

„Jsem uvnitř,“ ozval se Mozek, kterému stačila minuta na to, aby si poradil s bezpečnostním systémem křižníku. „Zobrazím vám rozložení lodě. Identifikuji pasažéry a označuji cíl.“

Osoba, kterou jsme hledali, se nacházela na opačné straně křižníku. Na palubě bylo celkem patnáct set Precianů, do čehož počítám i dvě stě členů posádky. Křižník této velikosti samozřejmě pojme daleko víc osob, ale při výletní plavbě je komfort alfou i omegou.

„Jste mechanici třetího řádu s přístupovými právy, jaké mají přední členové posádky.“ Mozek neváhal a přidal na seznam posádky dva nové členy s vysokými právy. Nechtěl jsem, abychom se vydávali za důstojníky. Těch je na palubě minimum a jejich pohyb se jistě daleko bedlivěji sleduje. Ale kdo si všimne bezvýznamných mechaniků třetího řádu, a především lidí? Patříme ke specialistům známým jako děvečky pro všechno. Nikoho nezajímá, odkud jsme na loď přišli. Doslova nikoho. Logika místních cestující přiměje, aby nám nevěnovali zbytečnou pozornost.

„Tohle je vážně nepohodlné,“ zamumlala Eunice, když si nasazovala uniformu uklizečky. Ale nic jiného nám nezbývá, musíme naše role sehrát na jedničku. Šedý oblek jí padl jak ulitý a zvýraznil její ženské křivky. Je dobře, že Mozek strávil tři dny přemýšlením nad smyslem života. Na naší opuštěné planetě jsme se s Eunice dostatečně zabavili i sami.

Přiložil jsem na zámek dveří identifikační kartu a panel vyjel vzhůru. Před námi se otevřela cesta do křižníku.

„Jděte koridorem vpravo a pak pokračujte sto metrů až k výtahu. Potřebujete se dostat na palubu číslo tři.“

Vnitřní rozložení křižníku se vůbec nepodobalo tomu, jak to v takových lodích obyčejně vypadá. Koridory a průchody byly zbytečně široké, všude visely obrazy či displeje a občas jsme narazili na sochu nebo na akvárium. Chvíli mi připadalo, že neprocházíme křižníkem, ale venkovským sídlem precianského miliardáře. Vystavili tu na odiv tolik honosných věcí, aby si ti s nižším postavením dobře uvědomili svou nicotnost a chudobu.

„Hlídej nás, Mozku,“ požádal jsem palubní počítač, aby sledoval videopřenos z našich zbrojí a případně upozornil na problém. Zamířil jsem k nejbližší zdi a nestydatě z ní sundal obraz. Spokojený se svou kořistí jsem se otočil a všiml si Euničina nesouhlasného pohledu. „Co je? Vždyť to dělám pro rodinu! Nepřátelé si takové skvosty nezaslouží. Na černém trhu půjdou obrazy na dračku!“ Manželka jen zavrtěla hlavou a nechápala, v čem spočívá podstata pirátského světonázoru. Hádám, že na loupeže se ve všech hrách, které hrála, hledělo s nevolí. No, to nevadí. Brzy si zvykne. Nevzala si mě jen tak.

„… protože, sire Oleandere, jste jednoduše neměl jinou možnost…“

V tu chvíli by se ve mně krve nedořezal. Ten hlas jsem dobře znal. Ale zvláštní bylo, že jsem majitele hlasu neviděl na seznamu mezi pasažéry. Rychle jsem se rozhlédl a hledal místo k úkrytu. Jestli mě tady třetí rádce precianského císaře spatří, je s námi amen!

„Co se děje, Lexi?“ všimla si manželka mé nervozity.

„Je tu rádce! Postav se přede mě, tebe nezná. Konečně jsem za jednou sochou objevil malý výklenek a vtlačil se do něj. Před sebou jsem ještě pro jistotu podržel ukradený obraz. Nebylo to nejlepší řešení situace, ale můj panikařící mozek nedokázal vymyslet nic jiného. Podle přibližujících se hlasů mi došlo, že rádce míří k nám. Vykoukl jsem skulinou a prohlédl si procesí. Rádce doprovázel neznámého spoutaného Preciana a za nimi šli tři ozbrojení strážní.

„Politika mého bratra je chybná. Nevzejde z ní nic dobrého.“ Oleander měl hluboký hlas, který se líbí ženám ve věku od osmnácti do nekonečna let. Z manželčiných přivřených očí jsem pochopil, že i jejímu uchu baryton lahodí.

„Naše říše…“ začal rádce odpovídat, ale pak jeho pohled padl na Eunice. Ta ustoupila ke zdi, aby Preciani mohli nerušeně projít, ale přesto neunikla pátravému pohledu místního.

„Člověk?“ pronesl překvapeně rádce. Jeden ze strážných k Eunice přistoupil a ozvalo se pípnutí skeneru identifikačních karet. „Kadet precianské vojenské akademie. Jmenuje se Sestřička… Vaše jméno mi zní podvědomě. Setkali jsme se již?“

„Ne, vaše lordstvo.“ Eunice se uctivě uklonila.

„Přesto jsem si jistý, že vás odněkud znám…“

„To nemohu říci, vaše lordstvo. Po promoci jsem pracovala ve studiu strojního inženýrství a pak jsem si našla práci na této výletní lodi. Možná jste slyšel o designu, který jsem vyvinula? Stabilizační systém pro zbroje vojáků. Korporace Hansa ho shledala natolik zajímavým, že ho zkoumala.“

Eunice bez uzardění lhala a šlo jí to skvěle. Je velké štěstí, že začala hrát u precianské říše. Díky tomu bylo naše krytí uvěřitelnější. Posádka křižníku samozřejmě rozumí obecnému jazyku, ale jeho použití by znamenalo další všetečné otázky a zbytečnou pozornost. Jako bývalému Qualianovi je pro mě jazyk Precianů jen směsí chaotických zvuků. Nebýt Mozka, který mi vše simultánně překládal, ničemu bych nerozuměl.

„Ano, ano, to je možné,“ zamračil se rádce. „Pravděpodobně jsem na vaše jméno narazil v nějakém hlášení. No, rád vidím, že tak talentovaní jedinci bojují na straně Precianské říše. Jen se na ni podívejte, pane Oleandere. Takových talentů nás chcete zbavit? Lidé jsou užitečnými spojenci naší říše.“

Vězeň neodpověděl a jen si Eunice změřil pohrdavým pohledem.

„Jdeme. Čeká na vás cela. Císař dnes vydá rozsudek. Obávám se, že mi budou chybět vaše básně.“

Skupina odešla a já vystoupil z improvizovaného úkrytu. Prohlédl jsem si obraz, který mě úspěšně zachránil před nutností obhajovat se před rádcem, a dal si ho do inventáře. Tuhle malbu neprodám. Pověsím si ji v kulolodi, aby mi dál přinášela štěstí.

Pokračovali jsme podle plánu a žádná další překvapení se nekonala. Pasažéři si nás nevšímali, jen posádka po nás občas vrhla hrozivý pohled. Asi přemýšleli, jakým úkolem nás pověřit. Tenhle problém jsme však vyřešili tím, že jsme před sebou drželi tablety, jejichž displeje červeně blikaly. Vážné výrazy a rychlá chůze napomohly představě, že nejspíš řešíme něco urgentního. Cestou k výtahu nás nikdo nezastavil, ale jakmile jsme vyjeli do třetího patra, problémy se vrátily.

„Stůjte!“ Cestu nám zahradil mariňák ve zbroji. „Identifikujte se!“

Poslechli jsme a přitiskli plastové kartičky ke skeneru. Zablikal dvakrát zeleně. Vše v pořádku. Ale mariňák se jen tak nedal.

„Na třetí palubu nemá posádka třetího řádu přístup!“

„Klekla klimatizace v sekci 37,“ vysvětlovala Eunice. „Klidně si to zkontrolujte u bezpečnostních operací. Buď nás pusťte, nebo to opravte sám. Kapitánovi se vůbec nebude líbit, až si hosté začnou stěžovat na vydýchaný vzduch.“

Strážný stiskl několik tlačítek na svém tabletu. Mozek ale všechno zařídil a systém opravdu hlásil poruchu. Nešlo o nic kritického, co by vyžadovalo pozornost starších techniků. Jednoduchá demontáž a výměna kondenzačních jednotek.

„Vale, půjdeš s nimi.“ Strážný ustoupil, ale objevil se druhý. Nespokojeně jsem si povzdechl. Tohle nebylo v plánu. S hlavní blasteru se však diskutuje jen těžko.

„Musíme jít,“ pospíchala Eunice. „Potřebujeme to opravit dřív, než se hosté vrátí.“

Musím uznat, že eskorta nám další průchod lodí dost usnadnila. Narazili jsme na několik dalších kontrol, ale díky mariňákovi se všichni omezili jen na oskenování identifikací. Strážní na kontrolách sice nechápali, proč někdo poslal nízko postavené mechaniky opravovat klimatizaci v kabině šlechty, ale nezastavili nás. A kdyby jo, máme na pomoc Vala. Svrběly mě ruce, protože jsem cestou chtěl uzmout z lodi pár dalších cenností, ale přítomnost strážného vybavení křižníku ochránila. Po pár minutách jsme došli k správným dveřím a já za celou cestu do inventáře nic nepřidal. To mě dost štvalo.

Jakmile se za námi dveře zavřely, Mozek řekl:

„V těchto prostorách jste sami, kapitáne.“

To pro starého dobrého Vala znamenalo jediné – jeho čas mezi galaktogonskou umělou inteligencí vypršel. V dlani se mi objevil EM granát. Byla to miniaturní bomba se stejnou funkcí jako EM kanon. Stačí ho připevnit k zbroji, stistknout tlačítko a všechny elektronické přístroje v okruhu jednoho metru zkratují a usmaží se. Docela spolehlivý způsob, jak se zbavit nic netušícího mariňáka ve zbroji. Přístup k takovým a ještě lepším hračkám získáte, když od Hilvara dostanete možnost obchodovat s piráty…

„Slyšíš mě, Mozku?“ Z inventáře jsem vytáhl novou komunikační jednotku. Elektromagnetická exploze nezničila jen Vala, ale i můj starý komunikátor.

„Slyším vás hlasitě a zřetelně. Cíl je ve vedlejší kabině. Pozor! Cíl není sám.“

„Nemůžeme moc dlouho čekat,“ vložila se do toho Eunice. „Křižník za půl hodiny skočí do hyperprostoru.“

„Souhlasím. Musíme se s tím vypořádat.“ Vytáhl jsem z inventáře blaster. Precian ležící na podlaze sebou zazmítal a znovu se pokusil přemoct váhu zbroje. Eunice se otočila a nechala tuhle záležitost na mně. Rozhodně po sobě nechceme nechávat svědky. V sázce bylo příliš mnoho. Stačil jediný výstřel a po strážném na podlaze zůstala jen třpytící se krabička s raqem a elem. Vztah s Precianskou říší se nezměnil, protože už byl na nule.

„Pokračujeme.“ Vytáhl jsem manipulátory a namířil jimi na další malbu. Prostě jsem nedokázal odolat a musel ji štípnout. Bylo na ní něco tak nezvyklého a chytlavého… Obraz byl abstraktní, ale z nějakého důvodu se od něj jen stěží odvracel zrak. Bude to hezký dárek pro Hilvara. Tomu se podobné věci líbí.

Zatímco jsem kradl umění, přišel k nám cíl sám od sebe.

„Co se to tady děje? Vypadněte!“ zakřičel na nás rozhořčeně. Hádám, že ho ta situace dopálila: dva ozbrojení technici sundávají místní výzdobu, jako by vyklízeli galerii. Koho by to nerozhořčilo? Namířil jsem na něj oba manipulátory a vévoda Narlin, synovec samotného císaře, vyletěl do vzduchu a legračně máchal rukama. Rychlá injekce sedativ ho uklidnila. Opatrně jsem položil malé cenné tělo do křesla a ukázal Eunice na dveře. Nečekaný host byl na druhé straně a bylo třeba se ho zbavit.

„Chirurgu?“ vyhrkl druhý hlas. Host se taky přišel podívat, když slyšel Narlinův křik. Eunice zvedla blaster, aby poslala cizince na věčnost, ale já do ní stihl vrazit. Jen díky tomu narazila plazmová střela do zdi. Tuhle osobu jsem totiž znal.

„Co tady děláte? Vždyť jste psanec! Jestli jste se se mnou chtěl setkat, stačilo zavolat… Musím říct, že naše předchozí obchody mi vynesly pěkný zisk.“

Nedovolil jsem ženě zastřelit Grandara, bývalého mladšího poradce zástupce asistenta zahradníka třetího paláce císařského veličenstva. Kdysi mi prokázal velkou službu – předal ode mě zprávu císaři. Já za to císaře poprosil, aby Preciana odměnil. Neměl jsem nejmenší tušení, že Grandar vystoupá po společenském žebříčku tak rychle. Stuhy na jeho rouchu dokazovaly, že mám před sebou císařova oblíbence. Stal se z něj jeden z předních osob říše, které mají přístup k samotnému císaři. Je teď velké zvíře. Prostě byl ve správný čas na správném místě, aby mi pomohl. Nemohl jsem Eunice dovolit, aby ho zastřelila. To prostě nejde.

„Mám nějaké záležitosti s vévodou,“ odpověděl jsem.

„Jaké záležitosti může řešit pirát se členem císařské rodiny? Měl bych zavolat ochranku, ale… intuice mi říká, abych to nedělal. Přiznávám, že jsem zmaten. Chirurgu, co se to tady děje?“

„Musím se dostat na Zalvu, císařskou hlavní planetu. Ujišťuji vás, že v tom není nic trestného,“ odpověděl jsem popravdě a Eunice si odfrkla. Nemá ráda improvizaci.

„A co s tím má co dělat Narlin? Ten vám nijak nepomůže.“ Grandar se podíval na mě a pak na spícího vévodu. „Je až desátý v nástupnické linii!“

„Myslím, že právě to je důvod, proč nám pomůže.“ Musel jsem jednat rychle, a proto jsem se rozhodl Grandarovi vyložit své plány. Bezdůvodně se v tom pokoji neobjevil. Na místní nenarážíte jen tak. Všechno má svůj účel. A pokud nastane nějaký problém, můžu ho kdykoli zabít.

„Obchodní podvody?“ vyhrkl Grandar, když jsem mu ukázal důkazy. Konečně se mi podařilo využít kompromitující data, která jsem objevil v ukradeném tabletu místodržícího. Vargen mi řekl, že se chystají mrtvého Preciana prohlásit za hrdinu, protože výměnou za svůj život zachránil Lumaru, nekorunovanou císařovnu zničené Delvianské říše.

Můj plán byl trapně jednoduchý. Pokud má naše hledání šeku pokračovat, musíme se vrátit k místu, kde jsme naposledy s hledáním skončili. V našem případě se musíme dostat do lodi Rrgorda, precianského prince, a získat souřadnice sedmi planet, které objevil. Na jedné z nich čeká výhra. Našel jsem nejslabší článek v seznamu, zjistil, kdy se bude vévoda plavit vesmírem, a připravil operaci, díky které přimějeme Preciana, aby nás dovedl na Zalvu. Jediným problémem byl teď Grandar, který mohl všechny naše plány zhatit.

„Je mi moc líto, že vás zklamu, ale Narlin s tím nebude souhlasit,“ řekl k mému rozčarování Precian. „Oddanost říši je pro něj daleko důležitější než vlastní život. Kompromitující důkazy ho nanejvýš odsunou v následnictví z desátého místa na dvacáté a ani není jisté, že se to vůbec stane. Císař ho může i pochválit za vynalézavost. Vždyť jde o pouhé finanční machinace, ne o zradu. Vévoda chtěl rozmnožit své jmění. Ukažte mi člena kterékoli císařské rodiny, který se o to nesnaží.“

„Kolik chcete?“ zeptala se zničehonic Eunice.

„Známe se?“ Grandar se zájmem přistoupil k manželce, jako by si jí dosud nevšiml. Musel jsem je představit.

„Chirurg mi kdysi trochu pomohl,“ začal Precian vysvětlovat. „Myslím, že mu dlužím službu a můžeme si být navzájem prospěšní. Za skromné dvě miliardy vás do Zalvy dovedu. Ale půjde jen o jednosměrný lístek. Cestu zpět si musíte zařídit sami.“

„Dohodnuto!“ Ani jsem nezkoušel smlouvat a potřásl Precianovi rukou. Nezáleželo mi na tom, kdo nás odveze, hlavně když se tam dostaneme.

„Musíte se zbavit tohohle,“ ukázal Grandar ležérně na vévodu. „Jestli se probudí, překazí nám plány. Narlin je svázaný s Duchem planety, takže zabít ho nepomůže. Hádám, že pobyt v nějakém vzdáleném zapadákově by mohl stačit. Dokážete to zařídit, nebo s tím potřebujete pomoct?“

Podíval jsem se na Narlina ležícího na podlaze. Pochyboval jsem, že ho dokážeme nepozorovaně přenést na druhou stranu lodi.

„Chápu. V pořádku, nenamáhejte se. Partnerovi vždycky rád pomůžu.“ Grandar přivolal pár sluhů a nařídil, aby přinesli velkou krabici na odpadky. „Kdy asi tak čekáte, že se ten chlap vzbudí?“

Partner. Chlap. Grandar se rychle naučil hrát si se slovy a měnit plány za pochodu! Jistě byl u Narlina za nějakým účelem a pravděpodobně od vévody něco chtěl. Ale když se objevila šance, že si vydělá peníze, původní plán okamžitě zahodil. S takovým přístupem to dotáhne daleko. Teď už mi bylo jasné, jak se Grandar na společenském žebříčku vyšplhal.

„Bez protilátky by měl spát několik dní.“

„Skvělé. Musím říct, že se mi váš styl líbí. Hádám, že bychom si mohli být prospěšní. Kam mám nechat krabici přenést?“

V tu chvíli do pokoje vběhli dva Preciani. Grandar ukázal na vévodu a sluhové bez famfár a formalit nacpali bezvládné tělo do krabice.

„Odneste to do zadní místnosti a čekejte, než se objeví Chirurg,“ nařídil Grandar. „Okamžitě!“

Sluhové udělali, co jim nakázal, a nechali nás o samotě.

„Mám teď mnoho otroků. Líbí se mi, že nic nevědí. Zbytečné vědomosti jen vedou ke zbytečným problémům,“ řekl Grandar a tím odsoudil sluhy k smrti. Zabít dvojici sluhů je to nejmenší, ale v hlavě se mi začal rýsovat plán, který jsem však císařovu oblíbenci nemínil sdělit. Nikdy neškodí mít v rukávu eso navíc.

„Není krásné, když si lidé rozumějí?“ Grandar pochopil mé mlčení jako souhlas. „Na přípravu přeletu potřebuji dva dny. Ještě dnes mi pošlete polovinu peněz. Číslo účtu vám hned sdělím. Nejste shodou náhod pirát, Chirurgu? Nevadilo by vám vyřídit pro mě jednu věc? Samozřejmě si tím ověřím, jak jste schopný, než se rozhodnu s vámi spolupracovat.“

„Co potřebujete?“ napřímil jsem se a čekal, co z něj vypadne.

„Nic složitého. Jen potřebuji, abyste se dostali do jisté části křižníku a ukradli odsud Jarullahovo Zapomnění. Pro piráty, jako jste vy, by to nemělo být nic obtížného. Je to tak? Já zařídím, aby loď ještě tři hodiny neskočila do hyperprostoru.“

Grandarova ruka nonšalantně sáhla po PDA. Podobný jsem už viděl. Stačí jediný dotek a okolo Preciana se objeví neprostupný štít. Tipuju, že kromě toho ještě odešle upozornění strážným, že císařův oblíbenec je v problémech. To by celý náš plán přivedlo k neslavnému konci. Očividně nemám na výběr.

„Seženeme vám to Zapomnění, jakmile zjistíme, co to je a kde se to nachází.“

2. KAPITOLA

Lákavé a zajímavé jméno Jarullahovo Zapomnění patřilo tajemnému artefaktu, který precianský císař osobně předal třetímu rádci za zničení zatrathijské létající pevnosti. Na císaře kuráž podřízeného, který se připojil do bitvy a riskoval tím i ztrátu spojení s Duchem planety, tolik zapůsobila, že mu za tento čin a další služby věnoval klenotnici. Současně mu přikázal, ať ji nejméně jedenkrát denně otvírá. Pak poslal nejpracovitějšího člena vlády na povinnou dovolenou. Rádce hned po skončení ceremonie popadli pod pažemi a odnesli do odlétajícího výletního křižníku.

Rádce se neodvažoval císaři odporovat, odjel si odpočinout, ale přesto s použitím artefaktu nepospíchal. Stejně tak nespěchal ani s tím, aby se ostatním svěřil, co za cenný dar získal. Při příchodu na palubu klenotnici předal posádce, aby ji uschovala v lodním trezoru, protože se bál, aby tak drahocenný předmět neztratil.

Nabízí se otázka, co s tím má Grandar společného? No, císařův oblíbenec třetímu rádci dost záviděl a nedokázal mu odpustit poctu, které se mu od císaře po návratu dostalo. Chtěl artefakt ukrást, zjistit, jak je cenný, a pak vypustit mezi šlechtu drby o tom, že na vlastní oči viděl, jak rádce darem pohrdá. Velice podobně probíhají i jiné palácové intriky.

Pochopil jsem, že tentokrát mě intuice zklamala. Měl jsem toho nafoukance zastřelit hned, jakmile se objevil ve dveřích, a nepustit ho ke slovu. Teď jsme se kvůli mému zaváhání dostali do nepříjemné situace.

„Napadá tě něco?“

„Přijde mi to nemožné,“ pronesla Eunice nahlas to, co jsme si oba mysleli. Trezor vypadal nedobytně.

„Proto jsem oslovil vás.“ Manželčina špatná nálada Grandarovi vůbec nevadila. „Jestli je na lodi někdo, kdo tu loupež zvládne, jste to vy.“

Znovu jsem se podíval na schéma a zarputile hledal neexistující cestu. Hrubá síla nám nepomůže, přestože jsem si vylepšil zbroj. Dva automatické paprskové kanony jsou příliš silnou překážkou. Mozek už mi oznámil, že je nemůžeme odpojit. Navíc jsou kanony i důvodem, proč se nemůžeme do trezoru provrtat zvenčí. Zatraceně! Jedině snad, že bych se do trezoru provrtal z vedlejší kabiny. Ale to nepůjde, protože bych se do ní nejdřív musel dostat. A můstek křižníku není místo pro odpadlíky, jako jsem já. Což mi připomíná…

„Jak vlastně funguje odnášení předmětů z trezoru? Musí tam cennosti vyzvednout jejich právoplatný majitel, nebo stačí autorizovaný zástupce?“

„Ale no tak, Chirurgu, co je to za hloupou otázku? Myslíte, že šlechtici bloudí po lodi a hledají opěvovaný trezor, co je ve skutečnosti jen trochu pevnější skříň? Samozřejmě, že za nás pochůzky vyřizují jiní!“

„Co potřebujeme, abychom získali autorizaci k vyzvednutí?“ Konečně se mi v hlavě objevilo něco, co aspoň vzdáleně připomínalo plán.

„Povolení z osobního PDA majitele cennosti,“ odpověděl Grandar, ale když si všiml mého úsměvu, rychle dodal: „Hacknutím to nepůjde. To už jsem zkoušel.“

„Je chráněné biometricky?“

„Ne,“ mávl rukou. „Jen heslem, žádné otisky.“

„Takže… Máte v trezoru něco cenného?“

„Já?“ zeptal se Grandar zamyšleně. „Ne, já si své cennosti držím u těla.“

„V tom případě mě autorizujte k tomu, abych vám něco uložil do trezoru. Díky tomu se dostanu dovnitř. Pak se tam zabarikáduju a zkusím najít rádcovu klenotnici. Poté mě nahlásíte strážným a budete tvrdit, že jsem zabil vašeho sluhu a schoval se v trezoru. Kromě toho můžete říct, že to Narlin vás přivedl k tomu, abyste poslal do trezoru sluhu. Hodíme to celé na něj. Musíme si hlídat náš vzájemný vztah – koneckonců budeme dál spolupracovat. Zatímco budu urychleně hledat klenotnici, Eunice s vévodou vyletí z lodi do vesmíru a počká, než křižník skočí do hyperprostoru. Všechno ostatní zvládnete sám.“

„Bez tebe nikam nejdu!“ namítla žena, ale já ji hned zastavil.

„Jakmile najdu klenotnici, zabiju se. Za dva dny se potkáme doma.“ Na poslední slova jsem dal největší důraz.

„Počkat!“ odmítla Eunice ustoupit. „S trezorem a klenotnicí si poradím lépe než ty! Ženy jsou důvěryhodnější. Navíc už mám krytí a mluvím preciansky! Tak proč ne já?“

„Protože ty se jim nemůžeš moc ukazovat,“ odsekl jsem. „Právě ty poletíš s Grandarem na Zalvu, ne já. Infiltruješ princovu loď a stáhneš s Mozkovou pomocí souřadnice. Jsi trénovaná mariňačka, takže se do toho dej. Já mezitím zařídím rozruch v jiné části Galaktogonu, abych od Grandara odvedl veškeré podezření. Nikdo si nesmí spojit dnešní výpravu s tvou přítomností na Zalvě. Máš ještě nějaké otázky nebo námitky?“

„Přijde mi, že je to začátek dlouhého a plodného partnerství,“ pronesl Grandar. „Velice mě to těší. V tom případě vás nebudu muset udat strážným na lodi.“

„To jste měl v plánu?“ zeptal jsem se, ale nebyl jsem překvapený.

„Za koho mě máte? Samozřejmě že jsem to měl v plánu!“ ohradil se Grandar užasle, jako by se na takovou situaci nedalo zareagovat jinak. „Chtěl jsem vás poslat do trezoru a okamžitě vás udat. Odměnili by mě za můj hrdinný čin a poctili titulem Ochránce říše!“

„A co ta cesta na Zalvu?“

„Vždyť se to nevylučuje. Jak byste se asi dozvěděl, že jsem vás zradil? Prostě byste někde narazil na hlídku, která by vás na místě bez zbytečných otázek zastřelila, a bylo by hotovo. S Narlinem bych si poradil sám.“

„Co přesně vévoda udělal, že s ním máte takový problém?“

„Málem jsem kvůli tomu hlupákovi přišel o postavení. Ale teď už na tom nezáleží.“

„A zároveň jste chtěl Chirurga udat?“ odmítala Eunice uvěřit Grandarovým slovům.

„No jistě! Zraď a vyhraj! To je moje motto. Čas nám začíná šlapat na paty. Pojď sem, desítko!“

Dveře se ihned otevřely a dovnitř vběhl další sluha.

„Potřebuji, abys do trezoru odnesl dárek od císaře,“ řekl mu Grandar a sundal si medailonek, který měl na krku. Sluha se hluboce uklonil a přijal rozkaz, ale než stihl z Precianovy dlaně medailon vzít, skácel se k zemi. Jediná střela z blasteru ho změnila v krabičku s kořistí, která obsahovala jen jeho šaty.

„Oblíkat, máš tu nový kostým!“ ozvala se Eunice a vrátila blaster do inventáře. Grandarův plán vykonala do puntíku přesně. Kdyby se cokoli přihodilo, požádal sluhu, aby medailon odnesl, nikoli mě. A může to odpřisáhnout, aniž by se bál odhalení.

„Ty šaty vám vážně sluší, Chirurgu! Kdyby vás pirátství znudilo, rád vás přijmu mezi své sluhy.“

„Nepřijde mi, že by to byla práce na delší dobu,“ zamumlal jsem a upravil si sněhobílé roucho s emblémem císařova oblíbence. Přes hlavu jsem si přehodil kapuci, sebral medailon a pomýšlel na sebe raději jako na kurýra a ne sluhu.

„Za deset minut se začnu o sluhu strachovat,“ varoval mě Grandar. „Do té doby už musíte být v trezoru. Já se zatím porozhlédnu po kapitánovi. Je třeba křižník trochu zpomalit. Vzhůru do práce!“

„Ten hajzl se mi vůbec nelíbí,“ pronesla Eunice s pohledem na dveře, které se za Precianem zavřely. „Na obyčejného místního je příliš vychytralý. Ovládá ho pokročilá umělá inteligence.“

„Právě proto chci, abys odsud co nejrychleji zmizela,“ souhlasil jsem. Prohrabal jsem se inventářem a vytáhl dvě zbroje. Jak já zbožňuju pohodlné herní mechaniky a zvětšený inventář! „Tohle si vezmi. Musíme si krýt záda. Grandarovy sluhy zmrazíme a uklidíme s Narlinem. Můžou nám později přijít vhod, kdyby ta dohoda padla. Vždycky je dobré mít něco v záloze.“

Po manželčině zamračené tváři se rozlil úsměv. Takový postup se jí líbil víc než vražda.

„Nezdržuj se. Budu na tebe čekat na Krvavém ostrově.“

Eunice mě políbila, popřála mi hodně štěstí a otočila se k bezvědomým tělům. Když si uvědomila svou zodpovědnost, podvolila se a s maximální profesionalitou se pustila do práce.

Se smutným úsměvem jsem se rozhlédl po vévodově komnatě. Tak blízko a přesto tak daleko! Ten bastard Grandar mi zkazil všechny plány. Je mu jasné, že trpím pokročilým stádiem kleptomanie, a proto řekl, že se po deseti minutách začne o sluhu strachovat. Kompetence nutné k přežití na nejvyšších úrovních zvládl fakt rychle.

Zjistil jsem, že je daleko jednodušší pohybovat se po lodi v převleku sluhy než v uniformě mechanika. To si musím zapamatovat pro budoucí výpravy. Strážní jen sledovali, jak procházím a ani je nenapadlo, aby si řekli o identifikaci. Bez problémů jsem došel až na můstek, kde jsem bez jakýchkoli emocí ukázal strážným medailonek a vysvětlil jim, že ho majitel chce uschovat v trezoru. Ten se nacházel v samostatné místnosti na opačné straně můstku. Kromě hlavních důstojníků zodpovědných za řízení tu stály nejrůznější konzole a ovládací panely. Mozek jen smutně zavyl, když si všiml panelu pro připojení k síti. Kdybych ho k němu dokázal připojit a získat mu minutu až dvě nerušeného namlouvání, křižník by byl náš. Nesmím se však zdržovat a všechno dopodrobna zkoumat, protože mě nedbalým mávnutím poslali do koridoru, kde čekala řada sluhů. V trezoru mohou být v jednu chvíli jen tři osoby, ale před vstupem čekalo asi dvacet Precianů. Jakožto jediný člověk jsem na sebe samozřejmě přitáhl pozornost všech ostatních, ale naštěstí se hovor netočil okolo mě, nýbrž okolo výstřednosti Grandara, který si dovolil pořídit lidského otroka.

Řada se posunovala jen pozvolna. Začal jsem se ošívat a každou chvíli kontroloval hodiny. Ale mému nutkání odhodit všechny stranou a vběhnout do trezoru jako první bránil bedlivý dohled strážného. Grandarův časový limit se blížil a já postoupil jen do poloviny řady.

„Nechte mě projít!“ zaslechl jsem rozkazovat známý hlas. Pro jistotu jsem si stáhl kapuci víc do čela a trochu se skrčil, abych vypadal menší a nenápadnější. Na můstek vběhl rádce. „Všichni ihned zmizte! Musím se okamžitě dostat do trezoru! Je to důležité!“

„Ustupte!“ zakřičel strážný a pospíchal vyčistit rádci cestu, ale ten se najednou zastavil a naklonil hlavu, jako by něco poslouchal. Nejistě jsem se rozhlédl. Strážní i důstojníci se zastavili taky. Můj čas vypršel a Grandar mě udal! Tušil jsem, že na vnitřním komunikačním systému se právě spustil poplach.

Bleskově jsem přiskočil k rádci. Nechápavě vzhlédl od Grandarova emblému k mému obličeji. Jeho modrá precianská tvář překvapeně otevřela ústa. Vypadalo to, jako by odmítal uvěřit tomu, co vidí. Sáhl jsem do inventáře a vytáhl zatrathijský granát. Patřil ke kořisti, kterou jsem si odnesl ze základny. Jeho výbuch ničil spojení s Duchem planety a jakéhokoli místního poslal na konečnou smrt. Hráči se ho nemusejí obávat, ti se zase oživí. To by pro mě v tu chvíli bylo dost nepohodlné, ale Grandar mi nedal na výběr.

„Všichni okamžitě ustupte, nebo to rádce schytá!“ Než stihl Precian jakkoli zareagovat, otočil jsem se k němu a vysvětlil: „Ten granát přetrhá spojení s Duchem. A nenamáhejte se ani s osobním štítem. Stojím hned u vás. Jestli ho spustíte, odjistím granát a to bude váš konec. Teď všem řekněte, aby ustoupili!“

„Nestřílejte a ustupte!“ Rádce byl dostatečně inteligentní na to, aby rychle pochopil situaci a zamával na přibližující se strážné. „Co chcete?“

„Chci se dostat dovnitř,“ ukázal jsem na trezor. „Tam si promluvíme.“

Pro jistotu, aby Preciany nenapadlo něco vychytralého, jsem vytáhl blastery a rozstřílel oba paprskové kanony na padrť. Aspoň se budu cítit klidněji.

„Nezasahujte!“ vyštěkl rádce při pohledu na granát. Ano, rozhodně ho poznal. Jeho nervózní povzdech to dokazoval.

Váš přístup do Precianské říše byl změněn.

Došlo k omezení přístupu na obchodní planetu Belket v Precianské říši. Planetu můžete navštívit maximálně jednou týdně na dobu nejvýše pět hodin.

„Precianská říše vám to neodpustí,“ dodal rádce podrážděně, když můj vztah s ním klesl na nulu.

„Běžte dovnitř. O odpuštění si popovídáme později.“ Ukázal jsem k trezoru. Vykázal jsem sluhy, zavřel vstup a zapřel ho těžkým stolem. „Vaši zbraň, rádce…“

Neochotně mi k nohám hodil blaster. Pak se na chvíli zamyslel a hodil mi i druhý.

„Teď si můžeme v klidu promluvit. Povězte mi, proč jste tak spěchal do trezoru? Vždyť vy jste obyčejně dost klidný.“

„Osoba jménem Sestřička. Konečně jsem si vybavil, odkud to jméno znám. Byla s vámi, když jste přiletěl na Zalvu. Domyslet si zbytek mi netrvalo dlouho. Je to pirátka jako vy!“ ukázal na mě modrým kostnatým prstem. „Co by na této lodi dělal pirát? Samozřejmě by se snažil něco ukrást. Proto jsem okamžitě běžel k trezoru, ale už bylo bohužel pozdě!“

„Klaním se vaší vnímavosti,“ smířlivě jsem se na něj usmál. „Nechoďme okolo horké kaše. Navrhuji, abychom hned přešli k důležitým věcem. Potřebuji Jarullahovo Zapomnění. Odnesu si ho i bez vás, ale s vaší pomocí to bude jednodušší a nebudou vám hrozit žádné následky. Docela dlouho jsme spolupracovali, nechci pošpinit hezkou vzpomínku.“

„Takže tohle všechno je kvůli Zapomnění?“ Rádce překvapeně zakroutil hlavou. Já jen přikývl. „Co o tom artefaktu vlastně víte?“

„Nic, ale na tom nezáleží. Nechme si povídání na jindy. Předejte mi ho a můžeme toto vzájemně nepříjemné setkání ukončit.“

„Chtěl bych vám připomenout, Chirurgu, že v tuto chvíli stále ještě máte přístup k Hanse. Sice jen jednou týdně, ale i to je lepší než nic.“ Rádce se změnil v ledovou sochu plnou chladné pýchy a mrazivé důstojnosti. „Pokud ukradnete císařův dar, Precianská říše se vám nadobro uzavře!“

Na hruď mi zatlačil tíživý pocit. Rádce zasáhl bolestivé místo. Nová kuloloď, kterou jsem získal na uldanské základně, byla skvělá, ale nikoli perfektní. Už jsem stihl vylepšit její trup, navigační systém, a dokonce jsem Hanse věnoval několik udělátek, které jsem v základně našel. Momentálně zvažují, jak obejít zákaz, aby mi předali třetí seznam vylepšení. Vargen mi prozradil, že k němu má přístup jen pár klanů. V takovém případě zkrátka stojí za to získat ho za jakoukoli cenu. Ale na druhé straně závaží se houpe šek na miliardu kreditů. Sakra! Grandar se jasně vyjádřil, že bez císařova daru se mnou spolupracovat nebude.

„Rádce, budu mluvit naprosto otevřeně. Oslovil mě někdo třetí, abych pro něj Zapomnění ukradl. Třeba bychom mohli vyjednávat…“

„Třetí strana? Chci jméno!“ přerušil mě Precian. „Požaduji, abyste mi řekl, který mizera si vás najal!“

„Pirátský kodex mi nedovoluje vyzrazovat jména klientů,“ bránil jsem se.

„Nemějte mě za hlupáka, Chirurgu! Žádný pirátský kodex neexistuje! Chci to jméno!“ zopakoval rádce ještě horlivěji.

Chvíli jsem na oko váhal, ale nakonec jsem si povzdechl:

„Vévoda Narlin. To on mi pomohl dostat se na palubu křižníku.“

„Jak to mohl vědět, když jsem ani já do poslední chvíle neměl tušení, že poletím zrovna na této lodi?“ zeptal se Precian nevěřícně.

„No, sám říkáte, že jste to netušil. Jiní, speciálně ti, kteří jsou v následnické linii na desátém místě, to věděli. Hádám, že všechno bylo naplánováno už dávno.“

Musím až do konce trvat na své verzi. Narlin je na delší dobu mimo hru, a tak ho můžeme použít jako obětního beránka. Rádcův obličej se změnil v nehybnou masku a jeho rozšířené zorničky prozradily šok a pochyby. Takovou reakci jsem chápal, vévoda byl jedním z posledních lidí, koho by považoval za zrádce.

Rychle jsem přemýšlel, co řeknu, když rádce zapochybuje nad mými slovy a začne argumentovat tím, že Narlin nemá jediný motiv – na co by mu byl dar od císaře? Ale k mému překvapení se mě rádce na nic nezeptal.

„Uvězněte vévodu Narlina!“ vykřikl Precian dost hlasitě, aby ho strážní na druhé straně dveří slyšeli. Vůbec mě nenapadlo, že by nás někdo mohl poslouchat. Nervózně jsem si přehrál celou naši konverzaci a pak si oddechl. Naštěstí jsem neřekl nic důležitého. Po několika okamžicích se z komunikátoru ozvalo:

„Vévoda Narlin už není na palubě lodi, rádce. Naše systémy ho nedokážou lokalizovat. Ve vévodově komnatě jsme objevili dvě mrtvoly – strážného Vala z pátého praporu a sluhu sira Grandara.“

Znovu mě zaplavila nervozita. To, že místní dokážou rychle zjistit, kdo zmizel nebo byl zabit, není ani trochu dobrá zpráva. Herní manuál se o tom vůbec nezmiňoval.

„Prozkoumali jste záběry z bezpečnostních kamer?“

„Kamery nefungují. Právě zjišťujeme, co se s nimi stalo.“

Opět jsem si oddechl. Mozek naše stopy zaznamenané systémem zametl.

„Kde je vévoda?“ rádce zapomněl na granát a nahnul se nade mě, jako by ze mě chtěl pravdu vytlouct. Asi si spojil informace a napadlo ho, že vím víc, než říkám.

„Nevím o moc víc než vy, rádce. Jsem pirát a mám svou čest. Nejsem ničí sekretářka,“ odpověděl jsem vzdorně.

„Co dělal Grandarův sluha v Narlinově kajutě?“ vyzvídal rádce dál. Nějak jsme si vyměnili role. To já na něj měl tlačit a požadovat přístupový kód ke krabičce, ve které bylo Zapomnění uložené. Přesto jsem odpověděl:

„Tuhle otázku musíte položit někomu jinému. Já vím jen to, co jsem viděl. Narlin vyhrožoval Grandarovi, který nakonec s jeho požadavky souhlasil. Všechno ostatní jde mimo mě.“

„Kdo sluhu zabil?“

„To já. Narlin mi to nařídil. Chtěl, abych si vzal jeho šaty a medailonek.“

„Nějak mi to nesedí, Chirurgu. Jste pirát, a přesto jste bez větších vytáček vyzradil klienta. Není to nečestné? Co když zveřejním naši koverzaci?“ změnil Precian téma a začal mi vyhrožovat. Na to jsem byl připravený:

„V sázce je přístup k Hanse. Nechci o něj přijít, a proto s vámi dobrovolně spolupracuji. Doufám, že mi v tom vyjdete vstříc, aniž byste ohrozil mou reputaci. Narlin řekl, že loď opustí. Neptejte se mě jak, protože to netuším.“

„Rádce, zachytili jsme nepovolený odlet. Průzkumník! Na palubě je Precian. Nestihli jsme ho identifikovat, náš sledovací systém selhává.“

Znovu jsem se zamyslel. Buď jsou na palubě další nevítaní hosté, nebo Eunice improvizuje. Sakra! Ani jí nemůžu zavolat. Nemám zbroj a nejsem jediný, kdo vlastní EM granáty. Do háje! A nesmím uvolnit ruku, protože granát by okamžitě vybuchl.

„Nedovolte mu uletět!“ nařídil rádce ocelovým hlasem. „Zastavte toho průzkumníka! Pokud odmítne poslechnout – zaútočte!“

„Loď míří k pásu asteroidů.“ Všichni na mě asi zapomněli a soustředili se jen na vlastní záležitosti. „Kontakt za deset sekund!“

„Uděluji vám povolení ke zničení průzkumníka! Uprchlík nesmí přežít a uniknout!“

„Narlin je propojený s Duchem,“ připomněl jsem pro každý případ. „Za minutku se objeví na planetě a pak už mu nic nedokážete. Všechno popře a bude tvrdit, že ho viníte falešně. Řekne, že na palubě křižníku nikdy nebyl.“

„S vaší pomocí ho přivedeme ke spravedlnosti!“

„S mou?“ Mé překvapení nemělo hranic. „Zapomněl jste snad, co jsem zač? Pirát a psanec, který nemá v Precianské říši co pohledávat. Přestaňte mi neustále vyhrožovat! Jakou asi váhu má mé slovo proti slovu vévody? To nepůjde, rádce. Raději se vzdám téhle zakázky a vrátím peníze, které mi zaplatil, než abych se musel účastnit pletich vašich soudů.“

„A co když v získání Zapomnění uspějete?“ podíval se na mě rádce zamyšleně. „Kdy a kde máte předmět klientovi předat?“

„Budou mě kontaktovat,“ odpověděl jsem a tón mého hlasu naznačoval, že se o tématu nehodlám dál bavit. „Další informace nemám.“

„Narlin si už dlouho hraje s ohněm.“ Přišlo mi, že rádce mluví sám k sobě. Hádám, že příběh padl v mysli oddaného Preciana na úrodnou půdu. „On i Oleander se snažili shodit našeho vládce, ale proti císařovu synovci jsme neměli důkazy. A teď tohle. Taková příležitost… Prostě nám musíte pomoct, Chirurgu!“

„A to jako proč? Vždyť jste mi právě omezili přístup k Hanse a hrozíte, že mi pokazíte reputaci,“ připomněl jsem mu. „V tuhle chvíli nejsem nikomu nic dlužen. Teda kromě Narlina, ale tomu jeho peníze vrátím.“

„Ne!“ znervózněl tentokrát rádce. „Není třeba nikomu nic vracet. Dostanete Zapomnění, ale musíte ho předat Narlinovi osobně. Jen jemu, nikoli jeho sluhům. Handrkujte se, hádejte se, vyhrožujte, prostě dělejte, co bude třeba, ale trvejte na osobním předání. My ho pak dopadneme a zatlačíme na něj.“

Nutnost osobního předání znamená, že mě buď rádce bude pozorně sledovat, nebo je v Zapomnění štěnice. V každém případě je převoz předmětu značně riskantní.

„Co za to dostanu?“ zeptal jsem se. „Charitu nevedu.“

„Laskavě vám obnovíme právo navštívit Hansu jednou denně,“ odpověděl rádce.

„Zaručíte, že mou reputaci nic neohrozí, dostanu přístup k třetímu seznamu vylepšení a dalších pět procent slevy na jejich produkty,“ přednesl jsem protinávrh. „Jinak si nad celou záležitostí umyju ruce.“

„To budu muset prodiskutovat s císařem,“ odpověděl rádce a úkosem se podíval na granát. „A k tomu potřebuji zbroj.“

„Žádné diskuze, rádce. Buď se rozhodnete hned teď a tady, nebo se nemáme o čem bavit. Vím, že máte potřebnou autorizaci. Císař vám důvěřuje jako sám sobě.“

Rádce se na mě zlostně zamračil, ale ještě než se uklidnil a rozhodnul, objevily se další novinky.

„Máme další problém, pane rádce! Oleander zmizel!“

„Jak to myslíte, zmizel? Kam zmizel? Proč jsem se to nedozvěděl?“ Tohle byl pro rádce příliš tvrdý zásah – sesunul se na nejbližší židli.

„Strážní jsou mrtví a cela prázdná. Záznamy bezpečnostních kamer někdo porušil.“

Rádcova bezmoc trvala jen pár sekund. Rychle se probral a začal vydávat rozkazy:

„Najdětě člověka jménem Sestřička. Měla by být někde na palubě. Vytvořte řídící středisko. Každých pět minut chci hlášení. Obraťte celou loď vzhůru nohama!“

„Stůjte!“ pomalu jsem z granátu sundal jeden prst a naznačil, že nás vyhodím do vzduchu. Co to Eunice dělá? Jaké má s tím Precianem úmysly? „Rádce, ještě jsme neskončili!“

„Ale ano, skončili, piráte Chirurgu. Jménem Precianské říše vás tímto pověřuji splněním tajné mise. Zapomněl jsem snad na nějaké vaše požadavky?“

Dostupná mise: Dvojitý agent.

Popis: předejte Jarullahovo Zapomnění klientovi a oznamte to třetímu rádci precianského císaře. Odměna za splnění: denní přístup na Belket, přístup k třetímu seznamu vylepšení od Hansy, 15% sleva na produkty Hansy. Trest za nesplnění: doživotní zákaz přístupu na Belket. Časový limit: 7 dnů.

Přejete si misi přijmout?

„Je tam vše. Přijímám.“ Podíval jsem se na granát v ruce a Precian zavrtěl hlavou.

„Umožníme vám odletět z křižníku. Ten granát klidně odložte. Ani na vteřinu jsem neuvěřil, že byste ho použil. Ten pirát Chirurg, kterého znám, je z jiného těsta. Je mi líto, že jste zradil zájmy Precianské říše kvůli pomíjivému vzplanutí. Delvianům jste nepomohl a ztížil jste si situaci. Víme, že se vám podařilo krystal i podstavec ukrást, ale nebudeme dál spolupracovat s tak nespolehlivým partnerem.“

Rádce přešel k jednomu z trezorků a vytáhl z něj klenotnici. Úplně obyčejnou, nezajímavou, dřevěnou klenotnici. Mechanik by takových dokázal vyrobit stovku za pár minut.

„Chci, abyste mi řekl vše, co víte o Sestřičce.“ Rádce mi klenotnici podal, ale nepustil ji z ruky.

„Mám jen kusé informace. Setkali jsme se na tréninkové planetě, letěli jsme spolu k císaři, ale já onemocněl. Když jsem se probral, byla pryč. Nedokážu vám říct, kam odletěla.

„Na palubě není nikdo jménem Sestřička, rádce.“ Hlas, který podával hlášení, zněl poněkud zmateně. „Prošli jsme záběry všech bezpečnostních kamer a prohledali většinu prostor. Člověk, kterého hledáte, tu opravdu není.“

„To je nějaký nesmysl!“ vyhrkl naštvaně Precian. „Co se to tady děje? Proč z lodi mizí pasažéři? To je ostuda! Je to vesmírná loď, nebo černá díra? Jak mohli dva Preciani a jeden člověk jen tak zmizet?“

Vyšli jsme z trezoru a okamžitě narazili na kapitána. Tvářil se velmi ustaraně.

„Já nemohl… Nemohl jsem vědět…“ koktal nešťastný kapitán. Po tváři mu stékal pot a trojitá brada se třásla strachem. Trojí zmizení a dvojí infiltrace. Nic podobného se mu za celou kariéru nestalo. Velice dobře vím, jak se teď cítí. Jistě se modlí, aby to byla jen noční můra, ze které se každou chvílí probudí.

„Zato já vím, co se vám stane, pokud je nenajdete. Chirurgu, proč jste ještě tady? Vypadněte z mého křižníku! Mám dost problémů i bez vás!“

„Chybí mi loď. Musí zadokovat v křižníku, aby mě nabrala.“

„Slyšel jste, kapitáne? Okamžitě zařiďte dokovací přístup pro kuloloď Warlock. Chirurg je na důležité misi. A co se týká vás ostatních, chce mi někdo vysvětlit, co se to děje?“

Vhodil jsem klenotnici do inventáře, vytáhl svou zbroj a skočil do ní. Konečně jsem se zase cítil jako doma. Hra je daleko příjemnější, když je mezi vámi a zbytkem světa odolná bariéra z raqu. Z reproduktorů zazněl Euničin hlas:

„Konečně jsi dostupný, Lexi. Stojím venku na křižníku, vyzvedneš mě?“

Proč cokoli plánovat, když se nikdo plány neřídí? položil jsem si v duchu čistě řečnickou otázku.

3. KAPITOLA

O chvíli později už jsem stál v hlavním hangáru precianského křižníku a štěkal rozkazy na podřízené.

„Mozku, podej hlášení. Už jsi dostal povolení k zadokování?“

„Ano, kapitáne. Vše je v pořádku, můžu letět k vám.“

„Skvěle! Nejdřív naber Eunice a Preciany. Nastav kurz tak, abys letěl okolo otvoru, který jsme v trupu vyřezali. Leť co nejblíž, ale ne tak blízko, aby to vzbudilo jakékoli podezření. Je to jasné?“

„Naprosto, kapitáne. Jdu na to!“

„Eunice, jsi na místě?“

„No jasně. Už tu čekám docela dlouho.“

„Máš jen jednu šanci, takže se s Mozkem zkoordinujte. Ten skok nesmíš pokazit! Skoč přímo k Warlockovi a mechanička tě chytí.“

„Mám skočit sama, nebo i s ostatními? Jsme tu celkem čtyři.“

„Samozřejmě všichni najednou. Připoj je k sobě nebo se navzájem držte kolem krku. Nezapomeň, že nesmíš spustit trysky, to by si tě všimli. Mozek nemá šanci výrazněji brzdit. Spoléhám na tebe! Pak naberete mě a letíme domů.“

Koutkem oka jsem si všiml rychlých pohybů na vzdálenějším konci chodby a otočil hlavu. Posádka křižníku zničehonic začala panikařit a pobíhat sem a tam. Vypadalo to, jako by se samotný císař dostavil na namátkovou inspekci. Vojáci se oblékali do zbrojí a z interkomu se ozýval kapitánův hlas, který všem pasažérům nařizoval, aby se vrátili do svých kabin. Vyhlédl jsem nejbližším okýnkem ven a uviděl, jak z křižníku vylétá letka stíhačů a zaujímá obrannou formaci. To se mi vůbec nelíbí!

„Mozku, co se děje?“

„Co tím myslíte?“ zeptal se palubní počítač zamyšleně a pak se na několik sekund odmlčel. „Máme problémy, kapitáne! Do systému právě vletěly tři křižníky a třicet karak! Piráti!“

„Dostaň nás odtud, Mozku!“ rozkázal jsem okamžitě a snažil se přijít na důvod, proč by piráti začali přepadávat křižníky hluboko v precianském vesmíru. „Dokážeš se dostat skrz ně?“

„Tři křižníky? Hmm…“ ozvala se neuspokojivá odpověď. „To bude chtít dost práce. Samozřejmě to můžu risknout, ale…“

Je mi to jasné. Ani s aktuálním vylepšením není kuloloď o moc silnější než průzkumník. Potravní řetězec lodí umisťoval Warlocka nad fregatu, ale pod karaku. A já tu po něm chci, aby si poradil se třemi křižníky najednou… To asi nepůjde. Kdybych byl na palubě, možná bychom si dokázali pohrát s jedním, ale teď Mozek spočítal pravděpodobnost správně. Riskovat bez kapitána na palubě nemá smysl.

„Rozumím, drž se vpovzdálí. Eunice, ty se pohodlně posaď a užij si výhled.“

„Jaký výhled?“ nechápala manželka. „Na krabici s odpadky, na díru v trupu nebo na dvě zbroje?“

„Použij představivost, lásko. Já se za chvíli vrátím. Musím tu něco vyřešit s místními,“ ujistil jsem ji. „Půjdu zjistit, proč se piráti rozhodli na tenhle křižník zaútočit.“

„Dej mi vědět,“ odpověděla jen.

Loď vypadala opuštěně. Pasažéři se schovali do kajut a posádka byla buď venku ve vesmíru, nebo na bojových pozicích. Všichni měli plné ruce práce, a proto jsem bez problému došel až na můstek.

„Cizinec na můstku!“ zaslechl jsem varovný křik, když jsem vešel dovnitř.

„Zajměte ho a odveďte do cely! Je to pirátský špeh!“ zareagoval okamžitě kapitán. Ten tlustý Precian se fakt pomátl. Přiskočil ke mně strážný a zamířil na mě blasterem. Ale ještě rychleji zareagoval malý pomocný robot. Téměř neviditelný mechanický brouček sletěl ze zdi a bez varování mi na nohu zbroje přiložil dvě elektrody. Ucítil jsem ostrý výboj a vypadl ze zbroje na podlahu. Zbroj za mnou se složila do beztvaré hromádky.

„Jménem Precianské říše vás tímto zatýkám!“ promluvil strážný. Neměl jsem na jeho blbosti čas. Rychle jsem vyskočil na nohy a skočil ke zbroji, kterou jsem chtěl schovat do inventáře. Mám se snad vzdát legendárního předmětu? Ani náhodou! Ale tenhle manévr se mi naprosto vymstil a já skončil vzhůru nohama. Blaster strážného měl v sobě zabudovaný manipulátor. Naštěstí jsem aspoň stihl zachránit zbroj.

„Do vězení s ním!“ zopakoval kapitán rozkaz a otočil se zpět k širokým obrazovkám. Stačil jeden rychlý pohled, abych pochopil, v jak nezáviděníhodné situaci se křižník ocitl. Skoro celou obrazovku pokrýval roj červených teček značících precianské stíhače. Červená barva znamenala, že jsou zničeni. Víc jsem se nedozvěděl, protože dveře k můstku zapadly na své místo a strážný mě táhl chodbou pryč. Na jakoukoli obranu nebylo nejmenší pomyšlení. Jen jsem se snažil bránit tvrdým nárazům do stěn. Život bez zbroje je smutný a bolestivý.

„Eunice?“ zavolal jsem manželce. Oslovení jsem pronesl trochu bolestně, protože strážný mnou právě v tu chvíli narazil o kovovou bedničku interkomu.

„Co je?“ ozvala se hned. V duchu jsem zaklel. Musím jí novinu o mém zadržení sdělit co nejjemněji. Nesmí kvůli tomu zbytečně znervóznět.

„Jak se vede?“

„Celkem dobře. Jen si tu tak sedím,“ odpověděla Eunice trochu zmateně a pak s očekáváním utichla.

„Tak já ti budu dělat společnost.“

„Kde?“

„Ve vězení…“

„Kde?“ ozval se rozhořčený výkřik, ale už jsem neměl čas odpovědět, protože strážný právě došel až k cele. Hodil mě dovnitř a zamkl vchod. V uších se mi rozeznělo ohlušující pískání a pecková sluchátka začala sálat horkem. S klením jsem si vytáhl přehřáté komunikátory z uší a odhodil je na zem. Hned z nich začalo dýmat, až se nakonec s tichým syčením roztekly a zbyla z nich jen šmouha na podlaze. Hádám, že ve vězení elektronika nefunguje. Smutné zjištění, ale pokud se situace ještě zhorší, můžu se spolehnout na dárek od Lumary. Hádal jsem, že její vynález můžu použít ve vězení jen jednou, a proto jsem si ho nechával na horší časy. Zatím to není stav nouze. Důležité je, že jsem dal Eunice vědět.

Uběhlo několik minut nucené nudy a pak se loď znatelně otřásla. V tu chvíli zhasla světla. Zaradoval jsem se, protože současně se světly by mohla přestat fungovat i rušička. Pokusil jsem se použít klasický komunikátor, ale nic se nestalo. Další pár sluchátek skončil úplně stejně jako ten první. V temnotě jsem tápal okolo sebe, až jsem narazil na kovovou postel a lehl si na ni. Když nemáte nad situací žádnou kontrolu, je nejlepší si odpočinout a počkat.

Z druhé strany dveří se ozval zvuk rychlých kroků, kletby a křik. Bez Mozkova simultánního překladu jsem netušil, co se děje. Najednou zahoukala siréna. Překvapilo mě, že ji na tak luxusní výletní křižník vůbec nainstalovali. Kapitán zodpovědný za pohodlí vysoce postavených pasažérů se musí bát i trochu hlasitěji nadechnout, o použití sirény nemluvě. Vytí sirény trvalo jen pár minut a pak skončilo stejně náhle, jako začalo. Následné ticho bylo však ještě strašidelnější. Posadil jsem se na posteli a pozorně naslouchal. Neslyšel jsem nikoho běžet ani křičet. Bylo naprosté ticho. Najednou se dveře cely rozletěly a v nich se objevili dva místní. Na náramenících měli zářivou barvou namalované lidské lebky. No, konečně se setkáváme. Tohle byli skuteční a ti nejstrašnější piráti celého Galaktogonu – bratrstvo vedené samotným legendárním Korsičanem.

„Ale, ale, ale… Copak to tady máme?“ zašišlal jeden z příchozích. „Pirátek v precianském vězení? A ono si to nechá říkat pirát? Fuj! To je odporný pohled!“

„No tak na něj přestaň zírat a odveď ho ke kapitánovi!“ odfrkl si druhý pirát. „Ten to vyřídí. Jdeme, zlato! Jsi volný!“

V rukou se jim objevily známé manipulátory a já už zase poletoval vzduchem a cestou počítal všechny ostré rožky. Piráti se mnou rozhodně nejednali v rukavičkách. Asi se nudili, takže mě nenesli před sebou, ale pohazovali si se mnou mezi manipulátory ode zdi ke zdi jako s nějakým pingpongovým míčkem. Bohužel jim to moc nešlo, a tak mě občas jeden z nich laserem minul a já tvrdě narazil do zdi. Před očima se mi roztančily hvězdičky a systém hlásil jeden postih za druhým. Tohle cvičení mi však probralo mozek, který se rozjel na plné obrátky. Hned jsem si uvědomil dvě věci. Za prvé se se mnou Korsičan vůbec nebude bavit, protože slabý pirát je mu k ničemu. A za druhé nebudu tohle chování dál tolerovat. Piráti se bavili, sázeli se, jak dlouho to vydržím, a proto si nevšimli, když se mi v dlaních objevily dva malé granáty. Drželi mě od sebe dál, ale ne dostatečně daleko. Dělily nás pouhé tři metry. Odjistil jsem EM granáty a hodil jim je pod nohy. Piráti se změnili v kovové sochy a legendární zbroje se staly jejich sarkofágy. Vstal jsem, uklidnil se a vytáhl z inventáře blaster.

„Doufám, kluci, že jste zadobře s Duchem planety,“ zamumlal jsem a střelil oba do hlavy. Na zem dopadly dvě třpytivé krabičky, ale mě daleko víc zajímalo nové oznámení:

Váš vztah s Korsičanem se zvýšil. Aktuální vztah: 2.

Po bodu za každého zabitého piráta? To úplně mění situaci! Po tváři se mi rozlil krvelačný úsměv, když jsem promluvil do komunikátoru:

„Mozku, slyšíš mě?“

„Křižník zajali. Piráti sestřelili všechny precianské stíhače,“ oznámil mi lodní počítač. „Musíte to zvládnout beze mě, kapitáne. Počkám na vás tady.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Šek na miliardu.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.