Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

LitRPG v nakladatelství

VASILIJ MAHANĚNKO

CESTA ŠAMANA

Úkol přežít

Kartosský gambit

Tajemství Temného hvozdu

Hrad fantomů

Karmadontova šachovnice

Šamanova pomsta

Válka klanů

MICHAEL ATAMANOV

OBRÁNCE PERIMETRU

Sektor osm

Za smrtí

Nová smlouva

Hra bez pravidel

TEMNÝ BYLINKÁŘ

Herní tester *

Stále ve střehu *

Past na panovníka *

Hledání těla *

PAVEL KOŘNEV

POUŤ MRTVÉHO

Mrtvý lotr

Království mrtvých

Družina mrtvého *

* Připravujeme

Originally published in English under the title Kingdom of the Dead by Magic Dome Books, 2018

Copyright © Pavel Korněv 2018

Cover Art © Vladimir Manyukhin 2018

English Translation © Irene and Neil P. Woodhead 2018

Czech Translation © Martin Kapalka

ISBN 978-80-7594-362-0 ePub

ISBN 978-80-7594-363-7 mobi

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

KAPITOLA JEDNA

STAGNACE

1

Věž temnoty byla působivá. Dokonce ohromující.

Žádná reklama nemohla zprostředkovat čirou nádheru a velkolepost smolně černého obelisku, který se tyčil nad zálivem. Ve skutečnosti vypadal mnohem…

Ve skutečnosti?

Zaklel jsem a otřásl se.

Ve skutečnosti! Sakra! Už jsem začal považovat hru za realitu! Pravda ale byla…, že tomu tak pro mě skutečně bylo, ne?

Nemohl jsem se odhlásit. Neměl jsem žádnou naději, že se kdy proberu v modulu virtuální reality. Mrtvé tělo mé postavy se už stalo součástí místní scenérie. Hra mě uvěznila jako síť samotného ďábla a nepustí mě, dokud nebudu vzkříšen.

Tedy vzkříšen ve hře. Nebo dokud ve skutečném světě nezemřu. Žádný jiný způsob neexistoval. Bylo to smutné, ale tak už to bylo.

Jakmile jsem si to uvědomil, oprostil jsem se od tíživé iluze Věže. Už se mi na ni nechtělo hledět. Dokonce jsem zatoužil vrátit se do své kajuty. Přesto jsem se donutil zůstat na palubě. Zatraceně! Příliš dlouho jsem se pokoušel dostat do hlavního města, než abych se krčil v nějakém tmavém koutě a nechal si ujít všechno zajímavé.

Bárka plula po proudu Azurové řeky, jejíž vzdálené břehy mizely v ranním oparu. Z mléčně bílé mlhy, která visela nad vodou, vystupovaly malé ostrůvky. Všude, kam jsem se podíval, poblikávala říční navigační světla.

Brzy se řeka začala větvit v nespočet úzkých kanálů. Proud zrychlil. Orcká posádka se nahrnula k zábradlí s dlouhými bidly v rukách, připravená navést člun okolo případných překážek.

Na vrcholu stěžně roztáhl křídla můj mazlíček a přehlušil ticho hřímavým Kráá!

Zpropadený pták! Problém byl, že mě hra neidentifikovala jako opravdového hráče, tudíž jsem svého mazlíčka nedokázal kontrolovat. Ten parchant si dělal, co chtěl.

Orci zaklonili hlavy a na ptáka se zamračili. Přesto se žádný z nich nepokusil nahoru na stěžeň vyšplhat. Ze zkušenosti už věděli, že by ho tak jako tak na dlouho nezahnali.

Brzy měli každopádně na práci důležitější věci: proud byl na kormidelníka příliš silný, bylo tedy na ostatních členech posádky, aby odstrkávali bárku od mol a vlnolamů.

Podle nejnovějších statistik se ve městě v kteroukoli dobu nacházelo až půl milionu hráčů. Nedokázaly je odradit ani místní nebetyčné ceny. Hlavní město Temného světa bylo moudře vybudováno na spoustě malých ostrovů, což trochu pomáhalo kontrolovat jeho neklidné obyvatelstvo. Říkalo se, že se chystá zákaz vstupu do města pro všechny nové hráče s levelem nižším než 25. Pořád to ale bylo jen v přípravné fázi.

Zahlédl jsem kamenná nábřeží vykukující z mlhy. Potom bárka vplula na otevřenou vodu a kalnou mlhu odvál vítr. Vycházející slunce se třpytivě odráželo od zvlněné hladiny.

Moje smyslové vnímání rázem pokleslo. Stáhl jsem si kápi hlouběji do obličeje.

Dopadl na mě tmavý stín. Otočil jsem se. Tyčil se nad námi bok nemožně vysoké galeony. Během několika vteřin nás cestou na otevřené moře minula a hráči na její horní palubě se ani nesnažili skrýt pohrdání, které k nám cítili.

Orci rychle vytáhli plachtu, aby zachytili vítr, který dotlačil bárku do přístavu. Mezi vlnami se mihnul obrovský hřbet nějakého mořského monstra a zase zmizel v hlubinách.

Sevřel jsem zábradlí tak pevně, až mi zbělely klouby, pak jsem ale stisk povolil. To teda byla příšera! Co kdyby nás slupla jako malinu?

Přesto jsem na leviatana rázem zapomněl, když z jednoho z ostrovů vzlétl velikánský zlatý drak následovaný dvěma gryfy. Oslnivě jasné sluneční paprsky se odrážely od naleštěné zbroje jejich jezdců. A jakoby to nestačilo, zpoza Věže temnoty se vynořila třístěžňová létající loď.

Zvedl jsem spadlou čelist a pokrčil rameny. Všechno to bylo virtuální. Byla to jenom hra.

Přesto mi tyto pokusy přesvědčit sama sebe moc nevycházely. Hlavní město Temné strany bylo tak nezměrné, že to moje mysl prostě nebrala. Kam jsem měl jít? Jak? A kvůli čemu? Tohle byl obrovský svět, který problémy nějaké mrtvoly nezajímaly.

Tvrdohlavě jsem zaskřípal zuby. Bylo mi to ukradené! V ničem se to nelišilo od předchozích případů, kdy jsem se musel řídit novou mapou. Pokaždé jsem zprvu tápal. Věděl jsem však, že časem na to přijdu. A možná ani nebudu muset, pokud Isabella neztrácela čas a oslovila správné lidi.

Zamrazilo mě u páteře. V sázce toho pro mě bylo příliš, než abych vkládal veškeré své naděje do jedné nahodilé známé. Ani jsem netušil, jak po tak dlouhé době zareaguje na můj příchod. Kněžka nebyla právě známá svou trpělivostí.

Donutil jsem se zahnat pochybnosti. Rozdíl levelů mezi námi už nebyl tak velký. Teď už mě nemohla oddělat jedním úderem hole.

Zachechtal jsem se. Tentokrát ji donutím poslouchat. Donutím ji, aby viděla věci z mého úhlu. Bude to v pohodě.

Nepochyboval jsem o tom, že se s Isabellou brzy setkám. Koneckonců nás spojoval společný quest. Mohli jsme vzájemně sledovat svoji polohu na mapě. A pokud její značka nelhala, už na mě čeká na molu. Bude to skvělá příležitost promluvit si.

* * *

Ukázalo se, že přístav je obrovský, větší než celý ostrov, na kterém stál Kamenný Přístav. Z jedné strany ho lemovala hluboká přístaviště pro námořní lodě; z druhé mola pro menší říční plavidla. Byl doslova přecpaný, jako zázrakem tu však nedocházelo k žádným střetům.

Zázrakem? Kdepak. Dohlížela na to navigační magie. Orcký kormidelník téměř bez mrkání civěl na přízračnou magickou kouli, která ho naváděla.

Postupně vyšli na palubu další pasažéři, nebylo jich však mnoho. Jen málo hráčů se zalogovalo zrovna ve chvíli připlutí do hlavního města. Nebylo to nutné: jakmile člun zakotvil, jejich body ke vzkříšení byly automaticky převedeny do blízkosti jedné z místních Věží moci. V hlavním městě jich nebylo málo. Menší místa moci se nacházela na každém trochu důležitějším ostrově.

Na palubě se objevil i Neo a s otevřenými ústy strnul. Ostatní hráči vrhali postranní pohledy na naše bílé kutny s výšivkou stříbrných fénixů. Přestože dobře věděli, že se nemají na nic ptát, jejich pozornost mi nebyla příjemná.

Jedno jsem si ale díky tomu uvědomil: dorazit k Věži temnoty v hávu boha Světla nebyl nejlepší nápad. K čemu mi bylo Inkognito, když mě každý druhý považoval za kořist? Čím dřív se převleču tím líp.

Kolem proplulo několik větších lodí podobných čínským džunkám. Náš kormidelník jim dal přednost, pak nasměroval bárku do nejvzdálenějšího kouta přístavu, k nahnutému molu, přes které se občas přelily vlny zvednuté ostatními plavidly.

Tady malebné budovy s vitrážovými okny nahradila nízká skladiště a ruch přístavu ticho pustých uliček.

Kousek od místa, kde jsme se chystali zakotvit, se na hladině pohupovalo několik rybářských člunů. Trhl jsem sebou, když můj vytříbený čich nočního lovce zachytil ostrý zápach hnijících ryb.

Náš člun měkce narazil na dřevěné pilíře mola. Ucítil jsem lehké škubnutí. Jakmile posádka spustila lávky, zubatý kapitán začal z plných plic řvát: „Všichni ven! Rychle! Hněte sebou!“

Pasažéři spěšně přešli po nestabilních lávkách na molo. Kolem nich k bárce zamířila halasná skupina přístavních dělníků, která ještě rozšířila neklidný zástup hráčů s lístkem na zpáteční plavbu.

Protlačil jsem se kypící masou lidí a zůstal stát na molu pokrytém rybími šupinami. Upravil jsem si meče na zádech, rozhlédl se kolem a zapátral po Isabelle.

Elfka čekala u nejbližšího skladiště. K mému nesmírnému překvapení na sobě tentokrát měla cudný plášť, dlouhý a beztvarý, a ne obvyklou nepřehlédnutelnou bojovou zbroj.

Neo mě zatahal za rukáv. „Teta Bella!“

„Prosím, ztiš se,“ řekl jsem a zamířil k ní. Mezitím se narovnala a nevěřícně na nás civěla.

Nevěřícně? Tak by se to dalo taky říct! Oči jí málem vypadly z hlavy!

„Co to, k čertu?“ zaklela, když jsme se přiblížili. „Co jsi s tím klukem prováděl, kotě?“

Pokrčil jsem rameny. „Prostě se to stalo.“

„Prostě se to stalo?“ zasyčela zuřivě. „Prostě se to stalo?“

Neo se rychle schoval za mě.

„Jo,“ řekl jsem.

Zamračila se na mě. „Ani na minutu tě nemůžu nechat samotného. Kde jsi byl? Proč jsi mi neodpovídal na zprávy.“

„Ach,“ hlesl jsem. „Co kdybych ti všechno pověděl cestou? Dobře?“

Zavrtěla hlavou. Lebka na její holi zacvakala zuby. „Tak to ne! No tak, ven s tím!“

Několik lidí se k nám otočilo, když zaslechlo naši hádku. Poklepal jsem prstem na stříbrného fénixe na hrudi své bílé kutny. „Obávám se, že naše oblečení se sem právě nehodí. Budeme se muset napřed převléct.“

Isabella se na mě zaškaredila – naštěstí se však rozhodla nechat to prozatím být. Ukázala na tmavý průchod mezi skladišti bez oken. „Jdi někam, kotě. Promluvíme si o tom… později…“ Na poslední slovo položila velký důraz.

Pokrčil jsem rameny a zamířil pryč od mola. Za mnou se ozvalo dlouhé, zoufalé Kráá!, jak nemrtvý černý fénix opustil stěžeň člunu a vzlétl k nebi. Jeho potrhaná křídla nevypadala zrovna hezky, udržela ho ale ve vzduchu. Když se k němu přiblížil zvědavý racek, klovl ho mocným zobákem a srazil ho rovnou do vody.

„Hni sebou!“ vyštěkla Isabella. „Kde jsi, prosím tě, sehnal ty pitomé hadry? A co se stalo s klukem? Ne, počkej! Začni od začátku! Proč jsi nepoužil portál?“

„Je to dlouhý a smutný příběh…“

Isabella se ke mně otočila a zamračila se. „Radši nepokoušej moji trpělivost, kotě!“

Odpověděl jsem jí stejně záštiplným úsměvem. Ne že by ho přes moji masku viděla.

„Fajn,“ povzdychl jsem si, protože už jsem nechtěl dál pokoušet náš vztah. „Zpozdil jsem se, protože mě v ten nejhorší možný okamžik napadl jeden darebák. A než jsem se ho zbavil, portál se zavřel.“

„Proč jsi mi ale neodpověděl na zprávy?“ vyjela na mě namíchnutě.

„Mám něco se schránkou,“ zalhal jsem. „Osobní zprávy můžu jenom číst, nemůžu na ně odpovídat.“

„To se ti fakt hodí!“

„Poslyš, proč bych ti lhal? Pořád máš střep Sféry duší!“

Poslední námitka ji trochu zklidnila. „Dobrá,“ zabrblala. „Tak co jsi mezitím vyváděl?“

Neměl jsem čas odpovědět. Průchod mezi stěnami nás zavedl na rozlehlé náměstí tak narvané hráči, že nám z toho rámusu zvonilo v uších.

„Levné levelování!“ křičel rytíř v plné zbroji s obrovskou halapartnou na zádech. „Za týden vás můžu dostat z úrovně 25 na 50!“

„Přidejte se k nájezdu na Světlouše!“ ječel jeden z Isabelliných elfských soukmenovců a teatrálně mával dlouhým lukem. „Pošlete mi zprávu a já se podělím o detaily!“

„Ostrovní quest!“ řval pirát s modrou kůží a zlatými náušnicemi. „Poklad krále korzárů! Hromady zlata jenom čekají na vyzvednutí!“

„Prodám úplnou sadu Jantarového kříže!“

„Výprava do Šedých hor! Trpasličí mitril!“

„Meč Ničitele hvězd! Za poloviční cenu! Fakt potřebuju peníze!“

„Silové runy na objednávku!“

Cítil jsem se v okolní kakofonii ztracený. Isabella mě za ruku odtáhla z cesty démonologovi, který čněl nad davem bledý jako sama smrt. Za ním poslušně ťapal na vodítku pekelný pes a z hladké srsti mu kapaly černé pekelné plameny.

„Portály do Pekelných sfér, dostanu vás tam i zpátky, a to bez nároku na lup,“ zamumlal občas tiše.

Zvláštní bylo, že právě on musel patřit k nejpopulárnějším postavám, ostatní hráči se ho totiž neustále vyptávali na cenu.

Největší část davu tvořili lidé a elfové, bylo mezi nimi ale i dost trpaslíků a orků. Občas jsem zahlédl nějaké fakt divné stvoření. A co se týkalo zbrojí a zbraní, z některých zůstával rozum stát. Můj flamberg ve srovnání s nimi bledl.

Jak jsme obcházeli dav, Isabella mě varovala: „Měj oči na stopkách. Místní kapsáři cílí na nooby, jako jsi ty.“

Místo se skutečně zdálo pro zloděje všeho druhu jako stvořené. Většina nových hráčů dorazila do hlavního města po moři a velká část z nich neměla dost trpělivosti ani na to, aby zašla do některého z obchodů, utratila tak vydřené peníze právě na tomhle provizorním bleším trhu. A někteří nedostali šanci utratit vůbec nic.

Přestal jsem civět a rychle zkontroloval svůj inventář. Ta zatracená lebka tam pořád byla. Zhluboka jsem si oddychl.

Isabella se ke mně znovu otočila. „Kotě a… ať už jsi čímkoli, hněte zadkem!“

Následovali jsme ji do boční uličky a brzy jsme nechali lomoz davu daleko za sebou. Isabella nás vedla tmavými, opuštěnými uličkami, až jsme se opět připojili k nesourodému proudu hráčů. Po čase jsme se ocitli na náměstí za hlavní budovou přístavu.

„Páni,“ zašeptal Neo, který nedokázal potlačit nadšení.

I já zpomalil a rozhlédl se po velkém náměstí před sebou. Za kanálem na jeho protější straně stál vysokánský chrám.

Majestátní budova měla kupoli s věžičkou a zdálo se, jako by vyrůstala rovnou z vody, což jen zvyšovalo její tajuplnost a šarm. Zpoza ní se vynořil létající koberec. Potřásl jsem hlavou a donutil se tu iluzi odmítnout.

Byla to jenom hra. Jenom hromada pixelů, které evokovaly obrazy v mojí mysli. Virtuální realita umožňovala spoustu věcí.

„No tak, kotě, hni sebou!“ křikla Isabella.

Následoval jsem ji a Nea táhl za sebou za ruku. Vypadal jako kterýkoli jiný kluk z venkova, ohromený životem ve velkoměstě.

Při tom pomyšlení jsem sebou trhl. Ten kluk měl být jenom kupa pixelů. Jenom kombinace jedniček a nul. Jenom součást programového kódu.

Dohonil jsem Isabellu. „Kam jdeme?“

„Pryč odsud,“ odvětila elfská kněžka. „V těch bílých kutnách můžete mít na zádech rovnou namalovaný terč.“

Nemohl jsem jí odporovat. Dostával jsem další a další zprávy o zaujatých pohledech upřených mým směrem. Za zády se nám ozýval nejrůznější nepříjemný šepot. Předstíral jsem, že nic neslyším, třebaže některé z poznámek ve mně vyvolávaly touhu tasit flamberg a ukázat těm vtipálkům, zač je toho loket.

Fakt bych to rád udělal, ale nemohl jsem. Statní městští strážci v černé zbroji by bez váhání rozsekali každého potenciálního potížistu na kusy. Kdybych zaútočil první, okamžitě by mě poslali zpátky ke Stvořiteli. A i kdyby jim na to chyběly síly, určitě by jim pomohli městští kouzelníci. Ostatní hráči by navíc taky jenom nepostávali kolem a nečučeli. Každý by dychtil získat zkušenostní body a vylepšit si pověst odpravením páru vyvrhelů.

„Nenajmeme si gondolu?“ navrhl jsem, když Isabella ignorovala molo s loďkami k pronájmu a zamířila k mostu.

Odfrkla si. „Jsi snad Rockefeller? Neumíš si ani představit, kolik chtějí!“

Tlumeně jsem zaklel.

Vtom mi temenem projela agónie. Bylo to, jako by mě někdo bodl žhavým pohrabáčem.

Bodl?

Otočil jsem se právě včas, abych spatřil, jak můj nemrtvý fénix padá do kanálu, zasažen šípem. Můj mazlíček!

Drowský lučištník vítězoslavně zamával lukem a pronikavě hvízdl. Několik okolo stojících lidí jeho dovednostem zatleskalo.

Zrak mi zahalil karmínový opar.

Zaprvé to bolelo. Sakra! Nemohl jsem si vzpomenout, kdy jsem naposledy cítil ve hře bolest. Zadruhé to byl můj mazlíček! Možná byl ošklivý a mrtvý, ale byl můj!

Bolest navíc odmítala polevit. Na okraji vidění mi vyskočila systémová zpráva a informovala mě o útoku. Městské stráže ho zcela ignorovaly. Jejich ochrana se nevztahovala na mrtvé.

Banda hajzlů.

Zalila mě vlna zuřivosti. Zbytky zdravého rozumu mě ale přiměly před útokem zaváhat. Naneštěstí pro drowa byl jenom na 28. levelu. A navíc byl sám.

„Podrž mi to na chvíli, Neo.“ Podal jsem mu černý orcký meč a zamaskoval se.

„Johne!“ zaječela Isabella. „Co to vyvádíš?“

Neposlouchal jsem ji. Drow si mezitím hodil dlouhý luk na záda a líně vyrazil k půjčovně loděk. Očividně ho ani nenapadlo, že by se ho někdo mohl pokusit zabít městským strážcům i ostatním hráčům na očích.

Tak sestřelil ptáka, no a co?

Lučištník byl štíhlý a vytáhlý. Rozhodně měl dobrou hbitost. Co se ale týkalo konstituce, té tedy rozhodně pozornost nevěnoval. Existovala dobrá šance, že ho dvěma mocnými údery dostanu – jestli ale minu, mohl by se z toho stát dlouhý, bolestivý boj.

Na to jsem nebyl připravený, proto jsem ho napadl dobře nacvičenou kombinací. Sekl jsem dolů, zleva doprava, pak do boku!

Kombinace Kosa smrti!

Plamenná čepel flambergu se mu zasekla do pravého ramene a projela jemnou drátěnou košilí. Překvapivě lehce mu pak prořízla hrudník, vylétla ven levým bokem a třaskla o dlažbu, až to zajiskřilo. Setrvačnost mě otočila; ve správnou chvíli se mi však podařilo udržet rovnováhu, a nepřistál jsem tak na zadku.

Znovu jsem začal zvedat meč, zastavil jsem se ale uprostřed pohybu. Nebylo to nutné.

Hráč Lucas III. byl zabit!

Zkušenost: +1496 [25674/28300] +1496 [25718/28300]

Nemrtvý: Postoupil jsi o úroveň výš! Lotr: Postoupil jsi o úroveň výš!

Jediným úderem jsem ho přesekl a zůstal jsem tak stát nad jeho mrtvým tělem uprostřed rušného náměstí, pocákaný od hlavy k patě krví. Moje vlastní krev kypěla adrenalinem.

A nejenom moje. Dav okolo se naježil chladnou ocelí. Protože se ale nad mojí hlavou neobjevil cejch vraha, hráči se postupně uklidnili.

„Vy dva máte vendetu?“ zeptal se vousatý čaroděj, když neochotně zrušil bojové kouzlo, které už mu planulo mezi prsty.

„Jo, něco takového,“ zamumlal jsem a ucouvl od kaluže krve, která se šířila po dláždění. Potom jsem se otočil a odkvapil k mostu. Ostatní hráči se mi zdaleka vyhýbali. Teď věděli, že není radno plést se mi do cesty, obzvláště když městské stráže právě spáchanou vraždu zcela ignorovaly.

„Zešílel jsi?“ zasyčela Isabella.

Pokrčil jsem rameny. Konečně mě přestala bolet hlava; systémová zpráva, kterou jsem viděl blikat koutkem oka, taky zmizela.

„Poslyš, Rogere,“ oslovila Isabella lebku na holi, „taky si myslíš, že se naše kotě úplně pomátlo?“

„Nech to být,“ řekl jsem a vzal si od Nea černý meč. „Zabil mi ptáka. Prostě jsem mu oplatil stejným.“

Zaklela a odtáhla mě do tmavé boční uličky. „Počkej tady,“ řekla. „Jestli se odsud třeba jenom hneš, useknu ti nohy!“

Chtěl jsem jí říct, ať jde někam, na poslední chvíli jsem si to ale rozmyslel. Bylo by zbytečné celou situaci ještě zhoršovat. Začal jsem si utírat drowovu krev z masky a rukavic. Z bílé kutny ji rozhodně nedostanu.

„Chudák ptáček,“ povzdychl si Neo. „Byla s ním taková legrace…“

Pokrčil jsem rameny. Já k nemrtvému fénixovi nijak nepřilnul. Jediné, co uměl, bylo vřískat. Dokázal dělat akorát virvál. Nedal se vůbec ovládat. A takhle jsem ho pomstil a navíc postoupil o level výš. Nemohl jsem se dočkat, až zjistím, jaký nemrtvý se ze mě stane po nočním lovci.

Před Isabelliným návratem jsem ale neměl čas statistiky zkontrolovat.

„Převleč se,“ poručila mi a hodila mi beztvarý šedý plášť.

Chlapec dostal úplně stejný, jenom menší. Přesto jsem nebyl připravený se bílé kutny zbavit. Přidal jsem ji do inventáře a oblékl si plášť. „Kam teď?“

„Do pekla,“ vyštěkla.

„Připadáš mi dneska dost nevrlá,“ podotkl jsem. „Nedopadla snad tvoje jednání o střepu Sféry duší dobře, nebo o co jde?“

„S tím to nemá nic společného! Co tě to, prosím tě, napadlo pouštět se do boje všem na očích? A co kdyby se drow tvé první ráně vyhnul? Pořád byste teď ještě do sebe bušili!“

„Chtěl bych vidět, jak by se jí vyhnul,“ uculil jsem se, když jsme vyšli na ulici. „Bodl jsem ho do zad, ne? A navíc jsem byl maskovaný.“

„Nezakřikni to! Na to existují amulety! A spousta různých schopností, o kterých nemáš ani nejmenší tušení. Ach, sakra! Dočista jsem zapomněla, s kým to mluvím!“

Rázovala pryč ulicí. Pospíšil jsem si za ní. „A co Sféra?“

„Uzavřela jsem předběžnou dohodu, rozhodla jsem se ale nesejít se zákazníkem bez tebe,“ odvětila, pak rychle dodala, abych nemohl položit další otázku: „Ne! Ty první!“

Odevzdaně jsem si povzdychl.

2

Hostinec, kam nás Isabella vzala, se nacházel na třetím nebo čtvrtém ostrově od přístavu. Nevedla k němu žádná přímá cesta. Movitější hráči dorazili na člunu a všichni ostatní byli nuceni použít vlhké uličky příliš úzké na to, aby se v nich minuly dva kočáry. A kdykoli se mi podařilo najít zkratku klikatými bočními průchody, musel jsem se prodírat davy hráčů, které napadlo totéž.

Přešli jsme jeden most, pak druhý a třetí, načež jsme konečně mohli použít přívoz a přeplout přes široký kanál. Když jsme nakonec vylezli zase na nábřeží, pokusil jsem se protestovat: „Počkej! Proč chodíme v kruzích? Nemohli jsme to vzít přímější cestou?“

Zastavila se a zavrtěla hlavou. „Tohle je Pekelníkův ostrov, soukromý majetek klanu.“

„Fakt?“ Hvízdl jsem a zadíval se nahoru na věž, která dominovala ostatním domů, a na sochu temného anděla na její špičaté střeše. „Celý ostrov? Musí být v balíku!“

„Sklapni a hni sebou!“

Hostinec U Starého lučištníka stál na rohu rušné křižovatky. Vešli jsme zadními dveřmi a po schodech vystoupali do druhého patra. Pokoje nebyly moc velké, ale byly dva. V reálném světě by v nich mohlo přespat aspoň pět lidí. Tady ale představovaly jenom způsob jak získat trvalý bod vzkříšení. Bylo to levnější a pohodlnější, než se neustále vracet do hry u jedné z Věží moci.

Přeješ si udělat z tohoto pronajatého obydlí novou lokaci při zalogování?

To bych moc rád, ta možnost ale pro mě zůstávala i nadále zablokovaná.

„Neo, běž si zdřímnout,“ řekla Isabella a ukázala chlapci na druhý pokoj. Když odešel, otočila se ke mně a zamračila se. „Co je s tebou, kotě?“

Deaktivoval jsem Inkognito, sundal si masku a zazubil se na ni. „Proč by se mnou mělo něco být?“

„Ach,“ protáhla. „Z mého kotěte se stal starý vypelichaný kocour! Moje kotě dospělo!“

„Tvoje kotě,“ přikrčil jsem se, když jsem to říkal, „se prostě chce dostat do Království mrtvých. Tak co je se Sférou?“

Posadila se na postel, přehodila si nohu přes nohu a postarala se, abych měl dobrý výhled na její pěkně tvarované stehno. „Pověz mi, co se s vámi dvěma stalo. Chci vědět všechno.“

„K čemu? Je to ztráta času.“

„Do toho!“

Pokrčil jsem rameny, sundal si ze zad oba meče a postavil je do kouta. Sedl jsem si na okenní římsu a zadíval se ven do ulice. Stmívalo se. Proud hráčů mířící do přístavu zeslábl. Beze spěchu teď bloumali kolem, okukovali vývěsní štíty obchodů a prohlíželi nejrůznější zábavní podniky.

Věděl jsem však, že by nebylo dobré pokoušet trpělivost mojí elfské kamarádky. Stručně jsem jí shrnul všechna svá dobrodružství, útokem nekromanta a obranou Kamenného Přístavu počínaje a obnovou Chrámu stříbrného fénixe konče.

„Takže čelíš vendetě,“ řekla Isabella zamyšleně, zatímco poslouchala můj příběh. „To by mohl být problém.“

„Nic to není.“ Mávl jsem nad jejími obavami rukou. „Teď už mě nenajde. Zrušil jsem možnost sledování v mapě.“

Zavrtěla hlavou. „Nebuď si tím tak jistý, kotě. Existuje řada jiných způsobů jak nepřítele stopovat.“

„Jako například?“ zeptal jsem se docela nonšalantně.

Vstala. „Neopouštěj pokoj. Zařídím schůzku a vrátím se pro tebe.“

„Schůzku s kým?“ zajímal jsem se.

Jedinou odpovědí mi bylo prásknutí dveří.

Bylo mi to jedno. Pokrčil jsem rameny a otevřel statistiky. Opravdu bych měl využít čas k rozdělení bodů, které jsem měl k dispozici. Možná to byla jenom hra, přiznávám ale, že jsem se nemohl dočkat, až zjistím, v jakého nemrtvého se proměním teď.

Bez váhání jsem si vylepšil jak sílu, tak smysly. Když jsem se ale chystal investovat bod do maskování, s otevřenými ústy jsem strnul.

Neměl jsem k dispozici jenom jeden bod. Dokonce ani dva. Nýbrž celých dvacet šest bodů!

Co to mělo znamenat?

Nemohlo jít o nějakou chybu? Rozhodl jsem se to vyzkoušet tak, že jsem zvýšil maskování na patnáct bodů. A právě, když jsem se chystal přidat další bod, naskočila mi nová systémová zpráva.

Další zvýšení dovednosti bude možné po dodatečném výcviku!

Stále nevěřícně jsem zvýšil úhybnou schopnost na patnáct. Ignoroval jsem novou zprávu a otevřel profil své postavy.

John Doe, popravčí, šibeničník

Nemrtvý, mladší kostěj. Úroveň 25. / Člověk, lotr. Úroveň 25.

Zkušenost: [25674/28300][25718/28300]

Síla: 28

Hbitost: 27

Konstituce: 24

Inteligence: 5

Smysly: 14

Zdraví: 1200

Výdrž: 1300

Energie: 475

Poškození: 216‒324

Maskování: +15

Úhyb: +15

Kritické poškození při útoku v maskovacím módu, při bodnutí do zad nebo při útoku na paralyzovaný cíl.

Profesionální dovednosti: Inkognito (3), Poprava, Šibeničník

Šermíř: Dvouruční zbraně (3), Jednoruční zbraně, Rozmáchlý úder, Silový úder, Silový výpad, Nečekaný úder, Přesný úder, Ochromující úder, Slepý úder, Rychlý úder

Stvoření temnoty: noční vidění, postih za pobyt na slunci, Pán mrtvých, Skoro živý, Kamenná kůže +5

Neutralita: nemrtví, poddaní Pána Věže rozkladu

Nepřátelé: Řád ohnivé ruky, klan Čepele chaosu

Imunita: smrtící magie, jedy, kletby, krvácení, nemoci, léčení a požehnání

Úspěchy: Zabiják psů 3. stupně, Houževnatost, Muž zvyku, Obránce Kamenného přístavu 1. stupně

Okamžik. Mladší kostěj?

Kostěj je mrtvý čaroděj, ne? Jak bych mohl být čaroděj, když moje inteligence je pouhých pět bodů? A kde byly moje staré dovednosti, k čertu? Kde byl Sprint? A co se stalo se Spáry temnoty?

Najednou jsem pochopil, odkud se vzaly všechny ty body navíc. Pocházely z vymazaných dovedností.

Parchanti! Vraťte mi je!

Takže nejnovější upgrade mého nemrtvého statusu mi přinesl jen další zklamání. Ale co když se mýlím a moje situace není tak špatná, jak se zdá?

Otevřel jsem záložku Magie. Zbytečné. Nepodařilo se mi aktivovat jediné zaklínadlo v čarodějné knize.

Zaklínadla ke studiu pro úroveň 1: 0

Sakra! Kvůli postihu v inteligenci jsem neměl žádnou naději, že se kdy naučím čarovat. Proč ze mě teda vůbec udělali kostěje?

Přistoupil jsem k zrcadlu na stěně a zahleděl se na svůj odraz.

Lebku mi těsně obemykala smrtelně bledá kůže. V propadlých očích mi planuly karmínové pekelné plameny. Nic víc. Z tváře mi zmizely zvláštní černé linie a nahradily je magické runy a formule. Přiznávám, že jsem díky tomu vypadal líp. Všechno ostatní se ale změnilo k horšímu.

Moje zuby byly stejně ostré jako dřív. Moje nehty se pořád podobaly drápům. Kousnutím jsem už ale nedokázal z obětí vysát zdraví a výdrž. Taky jsem přišel o schopnost ochromit protivníka jediným úderem. Sprint nočního lovce byl taky pryč. A co jsem dostal výměnou? Magii, kterou jsem ani nemohl použít? Do prdele!

Opřel jsem se o okenní římsu a bezmyšlenkovitě zíral z okna. Večerní ulice se hemžila hráči, kteří vyráželi za zábavou. Mnozí neměli ani zbroj, ani zbraně. Přišli do světa Věží moci proto, aby se pobavili a obveselili.

Mě však zábava nezajímala. Kdyby se rozkřiklo, co jsem, byl bych v pořádném maléru.

Na druhou stranu, jak budu postupovat levely, teoreticky bych mohl svou inteligenci vylepšit na požadovaných 10 bodů. Chvíli jsem o tom přemýšlel, pak jsem dospěl k názoru, že by to nebyl dobrý nápad. Magie je sice fajn, kdo ale ví, co se ze mě stane na úrovni 60? Opravdu chci vyplýtvat pět bodů, jen abych znovu přišel o schopnost čarovat? To jsem nepotřeboval.

Můj kostěj by popravdě neměl proti skutečným mágům sebemenší šanci a zaklínadla úrovně 1 by byla chabou ochranou proti nejlepším válečníkům. Už jen ta představa byla naprosto směšná.

Jak prekérní situace.

Odevzdaně jsem si povzdychl. Opravdu bych si měl přestat dělat starosti předčasně. Pokud se Isabelle podaří zajistit nám účast na výpravě do Království mrtvých, na všech mých chybách v postupu přestane záležet. A já věděl, že ona to dokáže. Už jen pohled na ni vám řekl, že je to neústupná dáma.

Přestal jsem se litovat a soustředil se na profesionální dovednosti. Vzpomínka na to, jak dlouho mi trvalo odpravit znehybněného Hnízdového lovce, mi pořád vadila. Proto jsem si vylepšil Popravu, čímž jsem zvýšil svoje šance zabít postavu, jejíž úroveň byla stejná jako ta moje, jedinou ranou na 12 %.

To ale nebylo všechno.

Poprava II

Tvoje pevná ruka a bystré oko ti umožní zasadit ránu tam, kde je tvůj nepřítel nejzranitelnější!

+4 % k tvým šancím zasadit kritický úder

+2 % k tvým šancím zasadit ochromující zásah

To není špatné. To není vůbec špatné. Jenže taky nic víc.

Povzdychl jsem si a pustil se do studování schopností kostěje. Kamenná kůže mě nepřekvapila: nabízela jenom nějakou ochranu navíc. To nebylo tak zlé pro nooba, který na hráče 50. levelu nepůsobil dost vážně. Bylo to lepší než nic. Rozhodně to nic nezhorší, to bylo jasné.

Pán smrti byla tak předvídatelná dovednost, která umožňovala ovládat nemrtvé. To znělo docela zajímavě, jediný problém byl, že zkombinovaná úroveň kontrolovaných tvorů nesměla přesáhnout polovinu té kostějovy.

Poslední z mých nových dovedností – Skoro živý – mě ale přiměla podrbat se na hlavě, když jsem si četl její popis.

Skoro živý

Nejsi mrtvý tak dlouho, abys zapomněl, jaké to je být naživu. Dokážeš oklamat i toho nejbystřejšího pozorovatele, ale pamatuj: jakmile vyjde slunce, tvoje maskování bude zcela k ničemu.

Velmi zajímavé. Co to ale fakticky znamenalo? Že už nepotřebuju Inkognito?

Postavil jsem se před zrcadlo a aktivoval svoji novou dovednost.

Moje tvář se rázem zaoblila. Do lící se mi vrátila trocha barvy. Moje oči ztratily temně ohnivé vzezření. Kdyby se ale někdo rozhodl prověřit si mě, můj profil mě i nadále uváděl jako nemrtvého. Ale ne, když jsem zároveň použil Inkognito…

Zamaskovaný obličej lidi obvykle znervózní. Tato nová dovednost mi ale umožňovala vypadat živě i bez okatého převleku.

„Neo?“ zavolal jsem a obrátil se k němu. „Co myslíš?“

Chlapec ospale zívl. „Zase ses změnil, strýčku Johne!“ oznámil.

Zasmál jsem se. „V tom máš pravdu.“

„Změnil ses, pořád jsi ale stejný!“

„Jak to myslíš?“

„Prostě to cítím.“

Zamračil jsem se. „Co vlastně cítíš?“

Kluk zaváhal. „Cítím, že by tě měli upálit na hranici. Promiň, strýčku Johne.“

Odfrkl jsem si a sotva potlačil smích. „To je od tebe hezké!“

To, co se stalo pak, jsem opravdu nečekal. Ozvalo se skřípání a pootevřely se dveře skříně. Viděl jsem, jak mezi prázdnými věšáky víří temnota, černější a hustší než v těch nejhlubších sklepeních.

Položil jsem ruku na Zabijáka duší. Přesto jsem ho nechtěl použít. Temnota se rozestoupila a ven vystrčil svoji oškubanou hlavu pták. Slepý bílý pohled na mě upřel můj nemrtvý fénix.

Potom rozevřel zobák. „Kráá!“

Úlevou jsem zaklel. „To je ale strašák!“

Mrtvý fénix vyskočil ze skříně, přistál na kredenci a mocnými drápy vyryl do naleštěného dřeva hluboké škrábance.

„Ptáček je zpátky!“ zvolal Neo nadšeně.

„To není pták. Jmenuje se Strašák.“

Černý fénix znovu otevřel zobák a připravil se vyrazit další zaskřehotání, které by rvalo uši. Už jsem toho začínal mít dost. Prudce jsem zvedl ruku do vzduchu – a on strnul.

Pán mrtvých!

Pořád jsem necítil, že bych se svým mazlíčkem sdílel nějaké mentální pouto. Přesto se nějak aktivovala moje nová dovednost. Protože byl Strašák nemrtvý, podléhal mojí plné kontrole.

„Nechceš to udělat!“ zamumlal jsem a otevřel zatuhlé, vrzající okno.

Do pokoje pronikly zvuky nočního města. Nemrtvý fénix uposlechl můj rozkaz, přeskočil na okenní parapet, znovu pronikavě zakrákoral a vznesl se do vzduchu.

Zvláštní bylo, že jsem měl pocit, jako bych vzlétl spolu s ním. V duchu jsem zahlédl městské střechy a kroutící se stuhy kanálů. Zatočila se mi hlava. Vyčerpaně jsem klesl na kolena.

„Strýčku Johne! Jsi v pořádku?“

„V pohodě,“ řekl jsem. „Naprosto v pohodě. Jsem v pořádku.“

Podařilo se mi nepozvracet se. Nebylo to těžké, přece jen jsem měl už hezky dlouho prázdný žaludek. Svezl jsem se na postel a opřel se zády o stěnu. Můj první pokus ovládnout létajícího nemrtvého nebyl zrovna příjemný.

Strašák mezitím přistál na komíně v sousedství a začal si ostřit zobák o zčernalé cihly, přitom po mně vrhal uštěpačné pohledy. Z nějakého důvodu jsem s naprostou jistotou věděl, že kdyby to bylo nutné, dokázal bych svárlivého ptáka dostat zpátky pod kontrolu. Což mi otevřelo některé velmi zajímavé možnosti…

„Strýčku Johne? Mám hlad!“ oznámil chlapec.

Podíval jsem se napřed na něj, pak na dveře. Zdráhavě jsem se zvedl na nohy. „Tak pojď.“

Nebyl jsem si jistý, jestli si s sebou mám vzít flamberg. Nakonec jsem ho nechal v pokoji, protože v úzkých chodbách hostince by mi stejně k ničemu nebyl. V případě útoku bych měl mnohem lepší šance s kostěným hákem, Zabijákem duší.

Klíč ode dveří visel na hřebíku zatlučeném do veřejí. Sundal jsem ho a vyšel ven jako první. Neo mě následoval. Zamknul jsem dveře a sestoupil po vrzajících schodech do přízemí.

Když jsme vešli do prostorné jídelny, prázdné a špatně osvětlené, čekalo mě další překvapení. Hostinský – menší podsaditý muž středního věku, který tam pucoval korbely – byl hráč.

Můj svět se obrátil vzhůru nohama. Proč by někdo platil horentní sumy za přístup k virtuální realitě, jen aby pracoval v baru a navíc v tak těžkopádném těle?

„Ahoj,“ vypravil jsem ze sebe, když jsem potlačil své překvapení.

„Dobrý večer,“ odpověděl hostinský. Všiml si Nea a tázavě zvedl obočí.

„Quest,“ vysvětlil jsem úsečně, jak se rychle stávalo mým zvykem. „Můžeš mu dát najíst?“

„Žádný problém,“ zachechtal se a otevřel knihu hostů. „A vaše jména jsou…“

„Jsme tu s Isabellou,“ odvětil jsem pouze. „S temnou elfkou.“

„Ovšem. Všechno je v ceně. Posaďte se, prosím.“

Pokynul jsem Neovi, ať si sedne k jednomu ze stolů, a sám jsem zůstal u baru. Byl jsem zvědavý, jestli moje nově nabytá schopnost Skoro živý dokáže zamaskovat moji nemrtvou podstatu.

„Bude jíst jenom kluk!“ křikl jsem za ním, když zmizel v kuchyni. „Já nic nepotřebuju!“

Vykoukl z kuchyně s plným podnosem. „Pivo?“

„Ne, díky,“ odvětil jsem. „Později mám obchodní schůzku.“

Mrkl na mě. „Obchodní schůzku. Ve hře?“

„No, ty taky zrovna nezabíjíš draky.“

Hostinský se zasmál. Odložil podnos na pult a napřáhl ke mně ruku. „Mark.“

„John,“ odvětil jsem a moudře nechal svůj profil uzavřený.

Usmál se. „Rád tě poznávám, Johne. Pusť se do toho, chlapče!“

Neo nepotřeboval pobízet. Popadl podnos a odnesl si ho ke stolu.

„Vidím, že jsi zvědavý.“ Mark se usmál. „Určitě se ptáš, co z toho mám, že jo?“

Rozhlédl jsem se po prostorné místnosti s dřevem obloženými stěnami, vyřezávaným nábytkem a lustry vyrobenými z kol od vozu. „No, máš to tu hezké, útulné.“

Mark vytáhl zaprášenou láhev a nalil si z ní sklenku jedovatě zeleného nápoje. „Dobrý vtip!“ zasmál se, pak do sebe divné pití obrátil. Hlasitě vydechl a bez známky veselí dodal: „Nejsi zas tak daleko od pravdy, víš? Tohle místo je fakt útulné. Ne všem jde o nájezdy a podobné věci. Někteří z nás by si radši dali něco dobrého k jídlu a k tomu sklenku vína, aniž by měli další den opici nebo si museli dělat starosti s vysokým krevním tlakem. A to už nemluvím o tom, že noc virtuální vášně neskončí návštěvou u doktora, jak se občas stává ve skutečném světě. A i když ti někdo podřízne krk, no… je to jenom hra, ne?“

Zachechtal jsem se. Nikdy mě ani nenapadlo, že by se někdo přenesl do virtuální reality, jen aby pokračoval ve svém nudném malém životě.

„Překvapilo by tě, kdybys věděl, kolik lidí sem chodí jenom proto, aby si prohlédlo naše bordely a bary. Draci je ani v nejmenším nezajímají.“

„Divné,“ zamumlal jsem. „Přesto, tobě musí jít o něco víc než jenom o zábavu, ne?“

Kývl a promnul si nos, který mu od pití rychle rudl. „Tady jsem si konečně mohl splnit svůj celoživotní sen a otevřít si malou putyku. Investoval jsem do ní půlku penzijního fondu a vůbec toho nelituju. Získal jsem zpátky už asi 40 %, takže návratnost je docela slušná.“

Zatímco jsme mluvili, objevil se nahoře na schodech úctyhodně vypadající džentlmen v černém plášti a širokém klobouku. U opasku mu visel dlouhý rapír: nebyla to nebezpečná zbraň, spíše symbol postavení, nevhodný ke skutečnému zabíjení.

Mark mu zasalutoval. Muž kývl, prošel místností a ven ze dveří.

„Tohle místo je skvělé,“ řekl mi hostinský. „Je tu rušno. V dnešní době už něco takového za rozumnou cenu nekoupíš.“

Dovolil jsem si tiše se zasmát. „Nepřipadá mi, že bys musel odhánět hosty holí.“

„Proč bych měl?“ Zněl upřímně překvapeně. „Tohle není skutečný život. Peníze tu fungují jinak. Každý, kdo potřebuje vhodné místo pro zalogování, si musí najmout pokoj. Já platím za kapacitu serveru a zbytek skončí v mojí kapse. Nemám zájem nabízet striptýz. Nechápej mě špatně, dá se na tom vydělat. Brzo ale taky můžeš přijít na mizinu. Místní už všechno viděli. Konkurence je tvrdá. Každá místní holka je hráč. Nikdo už nemá zájem o nehráčské postavy.“

„To nemyslíš vážně.“

Kývl. „Ach, ale myslím. Proč bych se teda měl štvát? Ať si každý dělá, co se mu líbí.“

„Znamená to, že všechny místní podniky skoupili hráči?“

„V centrech velkých měst ano, skoro všechny,“ potvrdil. „Samozřejmě existují jisté kvóty. Některá místa ani nenabízí k odprodeji. Tak to ale chodí na Temné straně. Světlouši odmítají soukromé podniky úplně.“

„Proč?“

„Ti se totiž soustředí na interakci mezi hráči. Na věci jako questy, nájezdy a podobné věci. Zabíjení orků, nalezení padesáti zlatých lotosů, dodání stovky zpráv… Samozřejmě poněkud přeháním, osobně mi to ale připadá trochu jako štvanice. Tam nenajdeš ani opiová doupata, ani lehké holky. Klidně by mohli hned teď snížit věkovou hranici přístupu na 14 roků a nemuseli by vůbec nic měnit!“

Zdvořile jsem se na Marka usmál, protože jsem si uvědomil, že jeho nenaplněný sen v reálném světě obsahuje i vděčného posluchače u baru. Během naší konverzace sestoupila dolů do místnosti aspoň desítka lidí, odešla ale, aniž by s hostinským prohodila jediné slovo.

„Dáš si drink?“ nabídl znovu.

„Ne, díky. Nedám.“

Znovu si dolil a potřásl hlavou. „Víš, Johne, dneska už bych se bál investovat do téhle hry tolik peněz.“

„A proč?“ nahodil jsem udičku, na kterou očividně čekal.

Vypil sklenku a povzdychl si. „Předtím jsem strategii fungování tohohle světa chápal. A souhlasil jsem s ní. Teď se ale děje něco divného. Pověz mi: jak mohli prostě zrušit projekt Intuice? No?“

Nikdy jsem o něm ani neslyšel. Řekl jsem mu to.

„Všechny ty ikony a loga, které ti blikají před očima,“ vysvětlil. „Lezou mi děsně na nervy. Jenom tě rozptylují. Chystali se je v jednu chvíli úplně zrušit a udělat ovládání zvláštních schopností úplně intuitivní. Někdo ale musel ve své neskonalé moudrosti dospět k závěru, že pro tuctového hráče by to bylo moc složité. Prohlásili, že implementace by trvala příliš dlouho a hra by se tak až moc lišila od konkurence.“

Zamyšleně jsem kývl. Měl pravdu. Už nějakou dobu jsem v zorném poli neviděl žádné ikony. Jak se mi tedy podařilo aktivovat své speciální schopnosti? Pro mě byl můj inventář prostě pytel jako kterýkoli jiný. Strávil jsem ve hře už příliš moc času? Možná.

Mark si mého rozptýlení nevšiml a dál se se mnou dělil o své obavy.

„Někdy mám pocit, že celý ten střet mezi silami Světla a Tmy ve hře je jenom odrazem střetu uvnitř správní rady.“ Natáhl se pro láhev a neochotně ji schoval pod pult.

Teď už to fakt přeháněl. Nechtělo se mi dál poslouchat jeho konspirační teorie, proto jsem vstal ze židle. „Nemyslím si, že by to bylo možné.“

Mávl rukou. „Asi to zní šíleně, když nevíš, kdo všechno je na seznamu akcionářů. Půlka akcií patří herním vývojářům, druhá půlka společnosti, která vlastní patent na algoritmy zpracování dat z mozků hráčů. Nemusí mít stejný názor na budoucnost hry.“

Pokrčil jsem rameny. „Možná.“

Hostinský se chystal dodat něco dalšího, když vtom se otevřely dveře a dovnitř vešla Isabella.

„Dobrý večer, slečno Ash-Rizt!“ pozdravil ji hostinský.

Nonšalantně na něj kývla. „Kotě?“ Pokynula mi ke schodům. „Musíme si promluvit.“

„Neo,“ řekl jsem a otočil se k chlapci. „Dojez a vrať se do svého pokoje.“

„Už jsem dojedl!“ odvětil a rozběhl se za námi.

Isabellu jsem dohonil na schodech. „A?“

„Promluvíme si nahoře,“ vyštěkla.

Jakmile jsme za sebou zamkli dveře pokoje, nemohla si pomoct a musela mě pokárat. „Myslela jsem, že jsem ti řekla, abys neopouštěl pokoj?“

„Ach, jdi někam.“ Mávl jsem rukou a deaktivoval jak Inkognito, tak Skoro živý.

Můj iluzorní obličej zmizel a odhalil lebku pevně obemknutou kůží. Ucukla.

„Co to má, k čer…?“ zalapala po dechu a zarazila se uprostřed slova. „Kostěj?“

„Mladší kostěj.“

„Ale jak jsi…“

„Postupuju úrovněmi.“

„Jsi samé překvapení, kotě,“ protáhla užasle. „Zrovna kostěj!“

Pokrčil jsem rameny. „No a? Mrtvý nekromant, velká věc!“

Zavrtěla hlavou. „Kdepak. Tohle je něco úplně jiného. Ani se nepokoušej srovnávat smrtící magii s magií nemrtvých.“

Z hrudi mi unikl trpitelský povzdych. Magie nemrtvých! O tom, že bych se ji mohl naučit, jsem si mohl nechat jenom zdát. Přesto jsem se rozhodl se s ní o své problémy nepodělit. „No, tak co schůzka?“

Rozzářila se uspokojením. „Klid, kotě. Čekají nás.“

„Kdy?“

„Hned teď.“ Tajuplně se usmála. „Napřed se ale musíme nachystat.“

Svlékla si beztvarý plášť. Neubránil jsem se překvapenému hvízdnutí.

Její zbroj lemovala lesklá černá kůže, takže vypadala mimořádně sexy. Vždycky působila tak trochu frivolně, dokonce hravě – tedy aspoň dokud se neproměnila v zuřivou fúrii – teď mi ale připomínala jednu z lehkých žen, o kterých se předtím zmiňoval Mark.

„Kotě je hardcore?“ Zamžourala na mě a přitom si pohrávala s devítiocasým bičem. „Věř mi, byla by ze mě dobrá domina!“

„Co je to za zvrhlou maškarádu?“

„Tohle je jenom jedna část.“ Hladově si olízla rudé rty a hodila mi obojek a řetěz. „Vyzkoušej si to.“

„Co to, k čertu?“

„No tak, kotě, nezdržuj! Nemáme celý den!“

„Ale…“

„Prostě si to nasaď!“

3

Na schůzku mě vedla na řetězu.

Isabella šla jako první a svůdně pohupovala boky. Buďto se snažila zapadnout do role, nebo jí nemožně vysoké jehlové podpatky bránily v normální chůzi. Rozhodně nebyly určené k chůzi po dlažebních kostkách. Ne že by mi to nebylo ukradené. Klidně si mohla přerazit vaz. Měla tu drzost donutit mě nasadit si obojek! Víc mě ale znepokojoval fakt, že jsem neměl na obličeji masku, třebaže moje Inkognito bránilo hráčům vidět můj status, viděli tak jenom morbidní obličej mrtvoly.

Ano, měl jsem být zombie na vodítku. Neoznačil bych to zrovna za nejlepší kariérní postup. Přesto, bylo to pro dobrou věc.

Tiše jsem zaklel a přidal do kroku, abych uvolnil napětí řetězu. Moc dobře se mi nedařilo držet s ní krok a zároveň předstírat, že jsem letargický zombie.

„Nespěchej!“ zasyčela Isabella koutkem úst.

Poslušně jsem zpomalil.

Věž temnoty halila hustá tma. Pochodně a magické lucerny se marně snažily prosvětlit úzké uličky v jejím okolí. Davy opilých hráčů obklopovaly podniky špatné pověsti; ulicemi se plížily tiché stíny městských stráží; dámy noci lákaly nové klienty: obyčejné město žilo obyčejným nočním životem, k němuž patřily kluby, alkohol a děvky.

Přestože jsem přitahoval nepřátelské pohledy, nikdo se neodvážil mě napadnout. Nikdo nechtěl být obviněn z poničení cizího majetku. Dokud jsem byl na řetěze, byl jsem v bezpečí. Ztrapněný, ale v bezpečí.

Když jsme zahnuli do opuštěné boční uličky, dohonil jsem ji.

„Můžeš mi říct, k čemu je ta maškaráda?“ zašeptal jsem zuřivě.

Otočila se ke mně a upřela na mě nelaskavý pohled. „Tak zaprvé, naši potenciální partneři poznají, že jsi mrtvý. A zadruhé, jsi moje eso v rukávu. Teď mi prokaž laskavost a sklapni!“

Vešli jsme na rušnou křižovatku, kde se ji hubený elf pokusil plácnout po zadku. Aniž by zpomalila, šlehla ho Isabella cestou kolem devítiocasou kočkou. Zacvakal jsem čelistmi a vypoulil oči.

Elf zařval smíchy. Aspoň měl smysl pro humor.

„Kam jdeme?“ zeptal jsem se jí znovu.

Isabella sebou trhla. „Za chvíli uvidíš.“

Tmou k nám dolehlo řinčení chladné oceli. Neměl jsem Isabellu poslechnout. Možná nebylo nejmoudřejší nechat flamberg v hostinci.

Zahnuli jsme za roh a spatřili dva válečníky, jak svádějí zoufalý boj přímo uprostřed ulice, obklopeni halasným davem. Žádný z diváků se ale nepokusil zasáhnout.

Podíval jsem se, co se děje. Vyskočilo mi systémové hlášení.

Duel!

Někdo zavřeštěl. Hlas zahřímal: „Stůj, zloději!“

Kolem se mihl štíhlý mladík a zmizel ve víru temnoty. Vylétlo za ním průhledné laso a odmaskovalo ho, zloděj už ale mezitím vklouzl do tmavé boční uličky. Nikdo se neodvážil pronásledovat ho. Vzteklý křik jeho oběti se za námi nesl ještě hodně dlouho.

Ulice zahnula na opuštěné úzké nábřeží kanálu. Tam jsem Isabellu znovu dohonil, šel jsem vedle ní a dával si dobrý pozor, abych nešlápl na řetěz, který cinkal na dlažbě.

„Existuje způsob, jak se ochránit před kapsáři?“

Isabella pokrčila rameny. „Všechno je možné. Záleží na tom, kolik jsi ochotný zaplatit.“

„Mohla bys být přesnější?“

Protože v okolí nikdo nebyl, milostivě se uvolila odpovědět.

„Když podmázneš Pána místní Věže, může ti na čas zabezpečit tvůj majetek. Není to levné. A o jeho ochranu přijdeš v okamžiku, kdy opustíš město.“

„Aha. A co když potřebuješ trvalou ochranu konkrétní věci, a to bez ohledu na to, kde jsi?“

Zastavila se a těžce si povzdychla. „O co ti jde? Co o tobě ještě nevím?“

„No,“ hlesl jsem. „Nekromant, se kterým mám vendetu, mi chce sebrat jistý artefakt…“

„To je tvůj problém,“ řekla, ignorovala moje vysvětlení a šla dál.

Popadl jsem řetěz a donutil ji zastavit. „To si nemyslím! Potřebuju ten artefakt pro své vzkříšení. A jestli mi ho ukradne…“

Dál jsem vysvětlovat nemusel.

„Ukaž mi ho,“ řekla Isabella a vyhověla tak mojí žádosti.

Vytáhl jsem magickou lebku a neochotně ji vložil do její ruky.

Chvíli ji studovala, pak ke mně vzhlédla. „Jestli mi lžeš…“

„Nelžu!“

„Utrhnu ti koule,“ slíbila. „Na ochranu tohohle šutru budu muset vyplýtvat požehnání svojí bohyně! Máš tušení, co mě vůbec stálo?“

„Vynahradím ti to.“

Zachechtala se a zakryla artefakt rukou. Když ji sundala, v prázdných očních důlcích lebky hořel karmínový oheň. „Vezmi si ji.“

Rychle jsem ji uložil zpátky do svého inventáře. „Jak to vlastně funguje?“

„Zloděj přijde o prsty.“

„Skvělé!“ zvolal jsem.

Najednou mě něco zarazilo. „Počkej.“

Právě jsme se blížili k dalšímu mostu, když můj nemrtvý fénix – který se z důvodů známých pouze jemu rozhodl letět s námi – začal kroužit nad vodou. V duchu jsem se po něm natáhl a pokusil se prohlédnout tmu panující nad městem z ptačí perspektivy. Nevšiml jsem si ničeho zvláštního. Přesto bylo něco v nepořádku.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Království mrtvých.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.