Drizzt Do’Urden

v nakladatelství FANTOM Print

TEMNÝ ELF

Legenda o Drizztovi 1: Domovina

Legenda o Drizztovi 2: Vyhnanství

Legenda o Drizztovi 3: Útočiště

PLANINA LEDOVÉHO VĚTRU

Legenda o Drizztovi 4: Magický krystal

Legenda o Drizztovi 5: Stříbrné prameny

Legenda o Drizztovi 6: Rubínový klenot

DROWŮV ODKAZ

Legenda o Drizztovi 7: Odkaz

Legenda o Drizztovi 8: Bezhvězdná noc

Legenda o Drizztovi 9: Obklíčeni temnotou

Legenda o Drizztovi 10: Cesta k úsvitu

TEMNÉ STEZKY

Legenda o Drizztovi 11: Tichá čepel

Legenda o Drizztovi 12: Páteř světa

Legenda o Drizztovi 13: Mečové moře

Legenda o Drizztovi 14: Příběhy o Drizztovi

LOVCOVY ČEPELE

Tisíc orků

Osamělý drow

Dva meče

ZMĚNA

Král orků

Král pirátů

Král duchů

ŽOLDÁCI

Služebník krystalu

Slib Čarodějného krále

Cesta patriarchy

NEVERWINTER

Gauntlgrym

Letohrad

Charonův spár *

* Připravujeme

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podoba se skutečnými osobami, ať žijícími, nebo ne, je čistě náhodná.

Kniha je chráněna autorským zákonem USA. Jakákoli reprodukce nebo neautorizované užití textu či kreseb je zakázáno bez písemného souhlasu Wizards of the Coast, Inc.

Loga FORGOTTEN REALMS a WIZARDS OF THE COAST jsou chráněnými obchodními známkami patří cími Wizards of the Coast, Inc.

Všechny postavy Wizards of the Coast, jména i výrazně jim podobná jména jsou obchodními známkami patřícími Wizards of the Coast, Inc.

U.S., CANADA, ASIA, EUROPEAN HEADQUARTERS

PACIFIC & LATIN AMERICA Hasbro UK Ltd.

Wizards of the Coast, Inc. Caswell Way

P:O: Box 707 Newport, Gwent NP9 0YH

Renton, WA 98057-0707 GREAT BRITAIN

+1-800-324-6496

Navštivte www.wizards.com

Copyright © 2011 Wizards of the Coast, Inc.

Práva na české vydání vlastní FANTOM Print

Cover art Todd Lockwood

Translation Kateřina Niklová

ISBN 978-80-7398-846-3 (ePub)

ISBN 978-80-7398-847-0 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

PROLOG

Rok znovuzrozeného hrdiny

(1463 údolního letopočtu)

Dahlia zkroutila rty v úsměvu a sledovala, jak temný elf tančí. Drizzt Do’Urden, do půli pasu nahý, prováděl útočné a obranné manévry, někdy pomalu, jindy s oslnivou rychlostí. Zdánlivě jemné scimitary ladně vířily a s prudkou silou nečekaně sekaly. Dokázaly útočit z jakéhokoli směru, často z překvapivých úhlů, a Dahlia se několikrát přistihla, že jen mrká na chytrý, mrštný pohyb nebo otočku.

Bojovala po Drizztově boku na cestě do Gauntlgrymu i uvnitř trpasličího komplexu, takže si myslela, že rozsah jeho bojových dovedností už zná. Avšak teprve nyní, za této měsícem prozářené noci, mohla skutečně ocenit soulad a eleganci jeho pohybů a připomněla si, že dosáhnout takové bojové dokonalosti není snadné.

Žasla nad drowovými pohyby, nad štíhlou postavou a vypracovanými svaly, které působily velmi přitažlivě.

Všimla si rovněž, že se neustále pohybuje po špičkách, nikdy nepřenáší váhu na paty a otočky vždy končí v dokonale rovnovážném postoji. Dále zpozorovala, že Drizzt při prudkých bodnutích a úderech nenapíná šíji. Mnozí těžkopádní lidští válečníci soustředili veškerou svou moc nahoru, nad ramena, takže se zdálo, že jejich síla vzrůstá na úkor rovnováhy a rychlosti.

Pro Drizzta to však neplatilo.

Krk měl uvolněný a ramena pružná. Jeho síla vycházela z břicha a ze svalů po stranách hrudníku. Dahlia přemítala, kolik protivníků se nechalo zmást drowovou štíhlou šíjí a útlými rameny, jeho zjevným nedostatkem síly, jen aby jim vzápětí vyrazil zbraně z rukou nebo je mocnými údery přeťal vejpůl. Jeho čepele svištěly obdivuhodnou rychlostí, jak se nořil hlouběji do svého tance, ale za každým seknutím a výpadem se ukrývaly váha, vyrovnanost a síla.

Dahlia instinktivně zvedla ruku k pravému uchu, na kterém nyní neměla žádné diamantové náušnice, a její úsměv se ještě rozšířil. Našla snad konečně milence, který ukončí její bolest?

Drizztova tmavá kůže se v měsíčním svitu leskla potem. Bodl čepelemi v paralelním úderu doprava, hbitě však obrátil nohy na opačnou stranu, vyrazil doleva a pomocí horní části těla zvýšil svoji setrvačnost a udělal přemet, po němž přistál opět na nohou. Sotva o úder srdce později padl na kolena, jako by na něj zprava zaútočila imaginární čepel. Drizzt bodl modře zářícím scimitarem vzhůru, poté se dal opět do pohybu a vyskočil na nohy tak plynule, že si Dahlia přechodu sotva všimla.

Elfka si olízla usměvavé rty.

„Dokážu na něm jet,“ bránila se Dahlia. „Jsem zkušená jezdkyně.“

„Andahar ale není kůň,“ odvětil Drizzt ze sedla jednorožce. Drow se sklonil a znovu k Dahlii napřáhl ruku. Stále se však vzpírala.

„Anebo se bojíš, aby si mě Andahar nezamiloval víc?“ odvětila.

„Nezáleželo by na tom. Píšťalku mám já.“

„Mohla bych ti ji vzít.“

„Mohla bys to zkusit.“ S tím Drizzt nabízenou ruku stáhl, pokrčil rameny a tichým mlasknutím uvedl Andahara do pomalého klusu. Udělali ale sotva krok, když se Dahlia zapřela koncem své osm stop dlouhé hole o zem a vyhoupla se na hřbet jednorožce za drowa.

„Proč si myslíš, že potřebuji tvoji ruku, drowe?“ zeptala se. „Proč si myslíš, že od tebe potřebuji cokoli?“

Drizzt kopnutím pobídl mocného oře do rychlejšího cvalu a potáhnutím za jeho vlající bílou hřívu ho navedl skrz podrost.

„Uděláme si přestávku na brzký oběd, a pak se zase vydáme na cestu,“ řekl Drizzt.

„A kam?“

„Na sever,“ odpověděl Drizzt, „do Vytrvalého Přístavu, možná do Luskanu, abychom získali co nejvíce informací.“

Z jeho tónu a řeči těla bylo zjevné, že očekává námitky. Dahlia se netajila přáním vyrazit na jih do Zeleného lesa a zbavit se thayské čarodějky Sylory Salm a jejího Hrůzného kruhu.

K jeho překvapení však Dahlia neprotestovala. „Takže do Luskanu,“ souhlasila. „Ale nejvyšší rychlostí a pak stejně rychle zpátky na jih. Nechám Syloru Salm skřípat zuby nad selháním prvorozeného, ale ne na dlouho.“

„A pak ji zabijeme,“ řekl Drizzt, a ta věta vyzněla jako otázka.

„Máš pochybnosti?“ zeptala se Dahlia.

Drizzt nasměroval Andahara k hájku a zpomalil do klusu. „Říkal jsem ti, že jenom kvůli pomstě se ke tvému tažení nepřidám.“

„Sylora ještě neřekla poslední slovo,“ pravila Dahlia. „Pokusí se znovu osvobodit prvorozeného a zpustošit sever, aby získala moc pro Hrůzný kruh – a ty si myslíš, že mi jde jenom o pomstu?“

Drizzt Andahara znenadání zastavil a pomalu se otočil, aby se zadíval Dahlii zpříma do modrých očí. „Řekl jsem, že pokud ti jde jen o pomstu, tak se k tobě nepřipojím.“

Dahlia se zakřenila a pohyb svalů v jejím obličeji způsobil, že se složitý vzor z modrých a fialových teček z barviva indigovníku poskládal na její tváři do náznaku lovící kočky, chystající se k útoku. Drizztovi to neuniklo a v jeho výrazu se objevil zájem. Dahlia naklonila hlavu doprava, pak zpátky doleva a drow užasle zamrkal. Při jejím pohybu to vypadalo, jako by kočka skočila.

A zatímco se Drizzt dál tvářil uchváceně, Dahlia se natáhla a otřela se rty o jeho ústa.

Trvalo to několik úderů srdce, než se kouzlo zlomilo a temný elf se od ní odklonil a zmateně se na ni zadíval.

„Proč jsi to udělala?“ zeptal se, jako by těžko hledal hlas.

„Protože ti nevěřím,“ odvětila.

Drizzt zvědavě naklonil hlavu na stranu, a když chtěl protestovat, přitiskla mu Dahlia prst na rty a umlčela ho.

„Nebuď hloupý, drowe,“ řekla mu s nestydatým úsměvem. „Neupírej mi mou fantazii kvůli nějaké kavalírské představě o důležitosti pravdy.“

Drizzt se tvářil zmateně a Dahlia se nahlas rozesmála. Nakonec to vzdal, otočil se zpátky dopředu a znovu pobídl Andahara k pohybu.

Andahar se po zbytek dne a dlouho do noci neunavil. Na rozdíl od Guenhwyvar mohl Drizzt magického jednorožce kdykoli povolat a nechat si ho u sebe tak dlouho, jak potřeboval. A bohužel taky na rozdíl od pantera mohl být Andahar zraněn, i když ne přímo zabit, a rány se mu hojily stejně dlouho jako smrtelným tvorům. Proto Drizzt využíval Andahara v boji jen v nejnutnějších případech a jen zřídkakdy si ho držel u sebe, když jim hrozilo nebezpečí.

Doufali sice, že se do Vytrvalého Přístavu dostanou ještě té noci, ale jejich plány překazilo počasí. Utábořili se tedy pod převisem na vysoké skále kus od silnice tak, aby na ni stále dohlédli. Nebe chrlilo studený déšť a občas ho rozčísl blesk. Drizztovi se podařilo rozdělat oheň, třebaže zůstal nízký a neustále prskal. Kdykoli se přihnal vítr, oba se kvůli dýmu rozkašlali.

Přesto se to Drizztovi nezdálo tak špatné. Jak by mohlo? Opět byl na cestě a za každou zatáčkou mohlo čekat nové dobrodružství. Cesta byla nebezpečná, země nezkrocená a lesy plné divokých tvorů. Dokonce i města ležící před nimi – napřed Vytrvalý Přístav, pak Luskan – ho budou nutit zůstat ve střehu a držet ruce pořád v blízkosti čepelí.

Seděl zády opřený o skálu a pokradmu pokukoval po Dahlii, když jedla, přecházela sem a tam a protahovala si svaly unavené z cesty… Stála téměř na okraji převisu, zády k němu, a trochu na ni pršelo. Vytáhla se na špičky a zadívala se do dálky. Přitom se jí vykasala našikmo střižená sukně a odhalila Drizztovi její krásné nohy.

Drow se usmál a potřásl hlavou. Věděla, že ji sleduje. Dahlia si s ním hrála, stejně jako v případě polibku, jako když seděla za ním na Andaharovi nebo když mu při rychlé jízdě ovinula paže kolem těla.

Teď se po něm ohlédla přes rameno. „Uhas oheň.“

Drizzt se přestal usmívat a zvědavě se na ni zadíval.

„Nejsme sami.“

Stačilo posunout nohu a Drizzt shrnul do ohniště hromádku hlíny, strategicky připravenou právě pro tento případ, a uhasil plameny. Vstal a zadíval se do deště, jenže nic neviděl. Dahlia před něj napřáhla paži a ukázala.

Na silnici za stromy v dálce pableskovala pochodeň.

„Pohybují se,“ řekla Dahlia.

„Po silnici, v noci a v tomhle lijáku?“

„Lapkové… nebo vojáci nějakého válečného pána,“ hádala Dahlia. „Možná taky nějaká tlupa netvorů.“

„Anebo jde jednoduše o kupeckou karavanu, která se snaží najít útočiště.“

Dahlia zavrtěla hlavou. „Který kupec by ohrozil svůj vůz nebo zápřah tím, že by vyjel na blátivou, nespolehlivou silnici za tmy? Kdyby jeho vůz přišel o kolo nebo mu zchroml kůň, byl by s ním pravděpodobně konec.“

„Pokud ovšem neutíkají před nějakými problémy, které si je už našly,“ namítl Drizzt a sebral svůj opasek se zbraněmi.

„Máš v úmyslu jít za nimi?“ zeptala se Dahlia téměř posměšně.

Drizzt na ni pohlédl, jako by odpověď byla nebo měla být očividná.

„Abys napravil všechno zlé na světě, Drizzte Do’Urdene?“ zeptala se. „To je smysl tvé existence? Tvá jediná motivace?“

„Ty bys bezmocnému nevinnému nepomohla?“

„Nevím, zda ti dole na silnici jsou nevinní, a silně o tom pochybuji,“ opáčila Dahlia. Lehce se zasmála a Drizzt poznal, že si z něj utahuje. „Nic jiného pro tebe neexistuje? Černá a bílá, dobré a špatné?“

„Mezi dobrou a špatnou věcí je hluboký rozdíl,“ odpověděl Drizzt ponuře a připnul si zbraně.

„Ovšem není na světě něco víc?“

Drizzt zaváhal, i když pouze na jediný úder srdce, pak vytáhl onyxovou sošku kočky a povolal Guenhwyvar. „Světlo na silnici,“ řekl panterovi. „Najdi ho a sleduj.“ S tichým zavrčením zmizel panter skokem ve tmě.

„Nemyslíš si, že existují chvíle, kdy jsou obě strany přesvědčeny o tom, že jsou v právu?“

„Připomeň mi, abych ti jednou vyprávěl o králi Obouldu Mnohošípovi,“ odvětil Drizzt a prošel kolem Dahlie. „Zatím zjistím, o co jde. Přidáš se ke mně?“

Dahlia pokrčila rameny. „Jistě,“ odvětila. „Možná nás čeká dobrý boj.“

„Možná zachráníme nevinného kupce,“ opáčil Drizzt.

„Možná zachráníme nečestně nabytou kořist z rukou nepoctivého, samozvaného lorda,“ popíchla Dahlia drowa, když se odvrátil.

Drizzt se neohlédl. Nechtěl, aby viděla úsměv, který mu její neodbytný sarkasmus maně vnesl na rty. Nechtěl jí dopřát to zadostiučinění.

Vyrazil dolů ze svahu, mezi stromy, a snažil se utíkat co nejrychleji, chtěl totiž, aby se Dahlia musela snažit ještě víc. Jeho krok zrychlovaly magické nákotníky, takže věděl, že mu elfka nemůže stačit. Čas od času proto zpomalil, aby v ní vzbudil dojem, že ho dohání. Jenže dlouho předtím, než se k silnici vůbec přiblížil, už mohl jen hádat, jak daleko za ním Dahlia zaostává, pokud za ním ještě vůbec byla.

Drizzt se donutil soustředit na to, co má před sebou, na silnici a na pochodně dole vpravo, které se rychle blížily. Kývl, když se na dohled objevil vůz, kočírovaný očividně rozrušeným mužem. Jeho společník se krčil vedle něj s napnutou kuší a ohlížel se přes opěrku kozlíku. Za vozem se pohybovaly další tři pochodně v rukou lidí, kteří uháněli, aby vůz dostihli – ne, nikoli aby ho dostihli, jak si Drizzt uvědomil, nýbrž aby s ním udrželi krok. Tohle nebyli nepřátelé, před nimiž vůz prchal. Kdyby tomu tak bylo, lučištník by dozajista neměl problém se jich zbavit.

Asi třicet yardů od vozu jeden z lidí s pochodní padl.

„Zastřel je! Zastřel je!“ křičel další z běžců zoufale. Byla to žena.

Drizzt se natáhl po svém luku, po Taulmarilu. Krátce hvízdl, což byl signál, který Guenhwyvar dobře znala, a panter se objevil na větvi stromu na opačné straně silnice. Drizzt ukázal na cestu před vozem.

Panter seskočil doprostřed silnice a obrátil se k vozu.

Koně se začali stáčet ke straně.

Guenhwyvar zařvala. Její řev připomínal dunění laviny a jeho čirá síla se rozléhala po lesích a kopcích na míle daleko. Koně prudce zastavili, vzepjali se, zaržáli a začali v hrůze vykopávat předníma nohama.

Trhnutí málem srazilo střelce z kozlíku.

„Zastřel ho!“ zaječel vozka a zuřivě se snažil udržet rozkymácený vůz pod kontrolou. „Zastřel ho! Ach, u bohů!“

Střelec se obrátil, a když spatřil původce řevu, vytřeštil oči. Roztřesenýma rukama zvedl kuši.

Vzduch před muži rozčísl stříbrný zášleh připomínající malý blesk a ještě víc je vyděsil, vlastně tak moc, že střelci sklouzl šíp z tětivy. Ten si toho však nevšiml a stiskl spoušť, šíp ale jen neškodně vypadl z kuše. Muž zaječel, kuše poskočila a málem mu vyklouzla z rukou.

Koně se dál vzpínali a ržáli, i když panter už mezitím zmizel ve křoví.

„Lučištník po straně!“ zaječela běžící žena, která se se svým společníkem přiblížila k vozu, načež se oba obrátili a odvážně vyrazili Drizztovým směrem.

Samozřejmě je neměl v úmyslu zastřelit, neboť stále nevěděl, jestli jsou přátelé či nepřátelé. Odhodil proto Taulmaril na zem a tasil čepele v obraně.

Nemusel se obtěžovat.

Nejbližší útočník, vysoký, hubený muž, který byl stále mnoho kroků od Drizzta, zavyl a zvedl meč nad hlavu. Vtom se však shora spustila Dahlia s nohama bezpečně zaháknutýma za větev. Mrštná elfka využila své setrvačnosti a udeřila útočníka dlouhou holí do čela, povalila ho na zem a meč mu vyrazila z ruky.

Dahlia se následně zhoupla vpřed, pustila se nohama, otočila se ve vzduchu a dopadla tak vyváženě, že celý manévr působil téměř nedbale. Po přistání se ladně přenesla přes sedícího, omámeného muže. Žena, která se nyní nacházela několik kroků před ní, se pokusila zacílit na ni oštěpem, když ale běžela kolem, Dahlia se přikrčila a holí jí podrazila nohy.

Dole na silnici střelec křikl na vozku, ať jede dál. Jenže zrovna když se koně chystali znovu vyrazit, Guenhwyvar se vrhla zpátky na silnici a opět zařvala. Vyděšený zápřah se vzepjal a zařičel na protest.

Z okraje silnice Drizzt sledoval, jak daleko na silnici za ním klopýtá tmou třetí z běžců – ten, který tvrdě upadl – a jeho pochodeň prská v dešti. Drizzt mu nevěnoval pozornost a vyrazil za vozem, který ho minul cestou doleva. Vůz už se nehýbal a Drizzt viděl, jak se k němu obrátil střelec a zvedl nabitou kuši.

Drizzt padl na kolena a sklouzl po bahně, takže mu šíp neškodně prolétl nad hlavou. Dostal se až za vůz, kde vyskočil na nohy a setrvačností se snadno přehoupl přes nízkou výklopnou desku vzadu. Sotva se pevně zapřel, znovu vyskočil, pokrčil nohy pod sebe a přehoupl se přes kozlík i přes dva přikrčené vozky, otočil se a přistál na oji vozu čelem k mužům. Zápřah se stále vzpínal a vzpouzel, to však mrštnému drowovi vůbec nevadilo. Zvedl scimitary před tváře svých zajatců.

„Klidně si všechno vezměte, ale prosím, nezabíjejte mě,“ žadonil vozka zoufale a rozevřenýma rukama mával kolem své široké, mokré tváře. „Prosím, dobrý muži.“

Druhý muž upustil kuši, zakryl si obličej rukama a začal vzlykat.

„Kdo vás honí?“ zeptal se Drizzt vozků.

Nečekaná otázka je rozrušila.

„Kdo?“ obořil se na ně Drizzt.

„Lapkové,“ řekl střelec. „Odporná banda ničemů, kteří nás chtějí okrást a podříznout nám hrdla!“

Drizzt pohlédl na Dahlii, která vstoupila na silnici, aby se postavila třetímu běžci, který zůstal stát s rukama nad hlavou a očividně se s ní nechtěl pustit do křížku.

„Kdo jste a odkud jste?“ zajímal se Drizzt.

„Z Vytrvalého Přístavu,“ odvětil střelec, zatímco vozka ve stejnou chvíli řekl: „Z Luskanu.“

Drizzt se na ně podezřívavě zadíval.

„Jsme z Luskanu, ale domů se vracíme přes Vytrvalý Přístav,“ vysvětlil střelec.

„Najali si nás vrchní kapitáni,“ dodal vozka rychle a zdálo se, že získává zpět část sebejistoty.

„Co vezete?“

„Jídlo, víno, zboží,“ odvětil vozka, ale střelec mu položil ruku na hruď, aby ho umlčel.

„Vezeme, co vezeme, a co je vám do toho?“ zeptal se střelec.

Drizzt se na něj darebně zazubil a muž zplihl – patrně si uvědomil, že vrchní kapitáni ho před bodnutím scimitaru, který byl od jeho tváře sotva na délku ruky, příliš neochrání.

Povyk o kus dál na silnici naznačoval, že pronásledovatelé se blíží.

„Jestli zjistím, že jste mi lhali, pak vězte, že se zase setkáme, dlouho předtím, než spatříte světla Vytrvalého Přístavu.“ Drizzt odtáhl čepele, zatočil jimi a zasunul je zpátky do pochev. „Teď jeďte!“

Zasalutoval mužům, přeskočil jak je, tak opěradlo kozlíku, pomohl třem opozdilcům nahoru, a pak se díval, jak odjíždějí.

Dahlia se zastavila vedle něj. „Nechal jsi je jít? To od tebe bylo velmi šlechetné.“ Podala mu Taulmaril a toulec, které Drizzt před útokem na vůz upustil.

„Byla bys raději, kdybych je okradl a podřízl?“

„Přinejmenším to první.“

Drizzt na ni civěl. „Byli to obyčejní obchodníci.“

„Ano, z Luskanu, jak jsem slyšela. Obyčejní lidé, kteří pracují pro vrchní kapitány – všichni do jednoho jsou to piráti a lidi, kteří to město zničili.“

Drizzt se snažil její pravdě vzdorovat – a skutečně to byla pravda, kterou sám až příliš dobře a bolestivě znal, byl totiž ve Městě plachet, když padlo, a ztratil přitom drahého přítele, kapitána Deudermonta.

„Takže to, co vezli, bylo od počátku nepoctivě nabyto, a kdo je tady v tom případě lapka, Drizzte Do’Urdene?“ zeptala se Dahlia.

„Překrucuješ všechno tak, aby to odpovídalo tvým vlastním závěrům.“

„Anebo je všechno překroucené už od počátku, jen málokdo je tím, za koho se vydává – dobrý muž koná zlo a žebrák je zloděj.“

Hluk na silnici sílil.

„Dokončíme náš rozhovor později,“ řekl Drizzt a pokynul Guenhwyvar, aby zaujala pozici v křoví.

„Ať už dospějeme k jakémukoli závěru, neuspokojí idealistického drowa,“ varovala Dahlia a taky se běžela schovat do křoví u silnice.

Drizzt ji chtěl následovat, ale dunění cválajících koní a Dahliina slova, která se mu zabodla do mysli, ho přiměly změnit názor. Zvedl luk, vložil do něj šíp a zamířil.

Vzápětí se na dohled objevili čtyři jezdci, semknutí těsně u sebe a schoulení v sedle před prudkým deštěm.

Drizzt napnul tětivu a napadlo ho, že by jedním šípem dokázal skolit dva muže najednou, lidské tělo totiž nepředstavovalo pro šíp z Taulmarilu žádnou překážku.

„Žebrák nebo zloděj?“ zašeptal.

Jezdci se blížili a jeden zvedl do vzduchu meč.

Drizzt trochu sklonil luk a vystřelil. Vzduch rozřízl praskající modrobílý blesk, na okamžik ukradl noc, zabodl se do silnice před jezdci a za hlasitého výbuchu udělal díru do dláždění a hlíny.

Koně se vzepjali a uskočili. Jeden z mužů sklouzl ze sedla a zoufale na něm zůstal z boku viset. Další dva na tom byli líp, dokud ze stromů po straně nevyrazila Dahlia. Jednoho udeřila holí, druhého dvakrát nakopla.

A pak se objevila Guenhwyvar a koně se začali točit, poskakovat a vzpínat hrůzou.

Dahlia se schoulila, udělala kotoul, vyskočila zpátky na nohy a otočila se. Zapřela se holí o zem, vyhoupla se do vzduchu a nakopla jezdce, kterého udeřila holí. Ukázalo se, že je to žena. Bylo jí ke cti, že se udržela v sedle, jenže Dahlia ještě neskončila. Když elfka dopadla zpátky na zem, zatočila holí, aby jezdkyni opět udeřila a tentokrát do kovové hole vypustila magický výboj. Žena se nekontrolovatelně roztřásla, vlasy se jí roztančily a začala divoce rozhazovat končetinami, neměla tudíž žádnou šanci udržet se na vyděšeném, točícím se koni, a upadla na zem.

Tři koně bez jezdců se dali na úprk. Guenhwyvar nutila toho čtvrtého točit se a točit a ubohý jezdec žalostně visel na jeho boku.

„Blíží se další,“ křikla Dahlia na Drizzta, který právě stanul vedle ní nad třemi ležícími lapky a svými scimitary dal přitom dvěma z nich důrazně najevo, že mají zůstat nehybně ležet.

„Nezabíjejte mě, mistře Do’Urdene!“ zakňoural muž středního věku. „Já přece nejsem váš nepřítel!“

Drizzt na něj zmateně pohlédl; nepoznával ho.

„Znáš ho?“ zeptala se Dahlia.

Drizzt zavrtěl hlavou a uhodil na muže: „Odkud znáte moje jméno?“

„Jenom jsem hádal, dobrý muži!“ vykřikl muž. „Kočka, luk, co střílí blesky, vaše čepele…“

„Guen!“ zvolal Drizzt.

Panter se mezitím nechal až moc unést a ubohý kůň se zuřivě točil dokola. Když se panter stáhl a kůň se zastavil, lapka, zralý na omdlení, se skácel k zemi.

„Vy jste Drizzt?“ zeptala se žena, která upadla na zem, a zuby jí následkem blesku pořád ještě jektaly.

„Skutečnost, že to lapku utěšuje, mě mate,“ odvětil drow.

Žena si odfrkla a zavrtěla hlavou.

„Blíží se jejich přátelé,“ varovala Dahlia. „Zbav se jich, nebo odsud zmizme.“

Drizzt na oškubanou skupinu chvíli hleděl, pak obrátil scimitary a schoval je do pochev. Nabídl ruku muži, který ho poznal, a pomohl mu na nohy.

„Vrchní kapitány Luskanu nemám v lásce,“ vysvětlil Drizzt lapkům. „Jen proto jsem dnes nepoužil své čepele. Ale vězte, že vás budu sledovat, a každý váš útok na nevinného budu brát jako útok na svoji vlastní osobu.“

„A to je všechno?“ zeptala se žena a tvářila se zuboženě a poraženě. „Máme shánět jídlo, kde se dá, a hladovět, jen abychom neurazili přecitlivělost velkého Drizzta Do’Urdena?“

Drizzt na ni zvědavě pohlédl, jenže pak si všiml Dahliina povýšeného, významného úsměvu.

„Býval jsem farmářem,“ vysvětlil muž, kterému Drizzt právě pomohl na nohy. „Přímo u Luskanu. Goodman Stuyles, k vašim službám.“ Napřáhl ruku, ale Drizzt s ní nepotřásl. „Moje rodina obdělávala půdu už před pádem Věže mystických věd.“

„Tak proč jste tady?“ zeptal se drow podezíravě.

„V okolí Luskanu už nikdo farmy nepotřebuje,“ odvětil muž. „Většina lidí si teď nechává jídlo dovážet, lodí nebo vozem, jako byl ten, který tudy právě projel.“

„A většina je kradená, o tom nepochybujte!“ ozval se další muž. „Nemají trpělivost obdělávat půdu ani prostředky na ochranu farmy.“

Drizzt pohlédl na Dahlii, která jen pokrčila rameny, jako by se to dalo čekat.

„My vypěstovali plodiny, oni nám je ukradli, a co ukrást nemohli, to spálili,“ řekl Stuyles.

O kus dál na silnici se objevili další bandité, vzápětí se však rozprchli do křovin, nepochybně proto, aby nově příchozí obešli.

„Běžte,“ řekl Drizzt čtveřici a mávl rukou.

Dva přesně to udělali, jeden přistoupil k ženě, aby jí pomohl na nohy, a zavolal na nejbližšího koně.

„Myslela bych si, že nám nabídnete jídlo a suchou postel, když jsme vás nechali jít,“ řekla Dahlia a čtveřice na ni překvapeně pohlédla, hlavně však Drizzt. „Unavení poutníci, deštivá noc…“ pokračovala.

Drizztovi spadla čelist, než ale stačil zavřít ústa, Goodman Stuyles odpověděl: „Tak se k nám přidejte.“

„Máme jiné plány,“ řekl Drizzt dosti přísně směrem k Dahlii.

Ta se však jen zasmála a následovala lapky. Drizzt si ztěžka povzdychl a rovněž se vydal za nimi.

Bandité si postavili několik širokých přístřešků v řadě rozložitých borovic u silnice, které jim navzdory hustému dešti poskytovaly pohodlné bydlení. Projevili se jako překvapivě velkorysí hostitelé, nabídli jim teplé jídlo a dobré, silné pití.

Goodman Stuyles zůstal s Drizztem a Dahlií sedět během jídla i po něm a vymámil z Drizzta příběhy o Planině ledového větru – stará dobrodružství, která v této oblasti během let zjevně proslula. Drizzt se nikdy nepovažoval za dobrého vypravěče, ale vyhověl prosbě a brzy se kolem něj sešlo docela velké publikum – asi tucet lidí, kteří si sedli a se zájmem naslouchali.

Většina lidí šla spát, když ohně začaly dohořívat, pár jich však zůstalo a bavilo se historkami. „A co vás zavedlo na jih?“ zeptal se jeden z nich, vysoký muž jménem Hadenkurt, když Drizzt dovyprávěl příběh o souboji s bílým drakem v ledové jeskyni.

„Jsme na cestě do Luskanu,“ odpověděl Drizzt, „abychom se něco dozvěděli o starých přátelích.“

„A pak do Zeleného lesa, hm?“ dodala Dahlia a Drizzt nedokázal dost rychle skrýt překvapení nad tím, že se o tom zmínila.

„Tam se zuřivě bojuje,“ podotkl farmář Stuyles.

„Do Zeleného lesa?“ podivil se Hadenkurt. „Co vede drowa a…“ zvědavě se na Dahlii zadíval, jako by nevěděl, co si má o ní myslet, „dámu jako vy na tak válkou zjizvené místo?“

Dahlia se chystala odpovědět, jenže Drizzt jí skočil do řeči. „Jsme dobrodruzi a zdá se, že Zelený les se stal místem, kde se toho dá hodně zažít!“ Dokončil větu tím, že zvedl hrnek brandy v přípitku. „Popravdě jsme se ale ještě nerozhodli, kam z Luskanu půjdeme, nevíme ani, jestli nás cesta zavede až do Města plachet. Vlastně mě napadlo, že je načase vrátit se zpátky do Mitrilové síně.“

Po celou dobu, co mluvil, hleděl drow upřeně na Dahlii, aby jí naznačil, že má mlčet. Když se podíval zpátky na Hadenkurta, zjistil, že se ten muž na jeho vkus až příliš chápavě culí.

„Říkejte tomu osobní záležitost,“ řekla Dahlia a nepřestávala hledět na Hadenkurta.

Tím rozhovor nečekaně skončil, neboť Drizzt prohlásil, že by si všichni měli jít odpočinout. Zatímco se lidé rozcházeli, Dahlia sledovala, jak Hadenkurt míří do svého přístřešku.

Goodman Stuyles odstoupil stranou, aby si promluvil s několika lidmi ze své družiny. „Zítra vyrazíme na cestu,“ oznámil Drizztovi po chvíli. „Vůz brzy dojede do Vytrvalého Přístavu a my se obáváme, že nás vyjede hledat tamní posádka. Zůstanete s námi? Byli bychom rádi.“

„Ne,“ prohlásil Drizzt neústupně přes Dahliinu odpověď. „Nemůžu.“

„Jenom se snažíme přežít, to je všechno,“ namítl Stuyles. „Člověk má právo jíst!“

„Neokusili jste ostří mé čepele, což znamená, že to nepopírám,“ řekl mu Drizzt. „Obávám se ale, že cestovat po vašem boku by mě nutilo dělat rozhodnutí, se kterými bych nesouhlasil a nemohl se jimi řídit. Vydali byste se se mnou za dobrodružstvím, kdybyste si nemohli být jisti mojí věrností?“

Stuyles o krok couvl a zadíval se na drowa. „Pak byste měli radši jít,“ vyzval je a Drizzt chladně kývl.

„Takže svět je pro Drizzta Do’Urdena příliš špinavý,“ posmívala se mu Dahlia, když Stuyles odešel. „Jaká práva, jaké východisko pro ty, kteří nic nemají, když ti, kdo mají všechno, si také všechno nechávají pro sebe?“

„Hlubina je kousek odsud na jih.“

„Jo, a páni Hlubiny otevřou brány a skladiště všem, kdo venku za hradbami trpí v chaosu.“

V tu chvíli nepřipadal Drizztovi Dahliin sarkasmus moc roztomilý. Uklidnil se vzpomínkami na Planinu ledového větru, vzpomínkami starými téměř sto let, na místo a čas, kdy se dobro a zlo zdály být tak jednoduché. I tam, na kruté hranici, se civilizace zdála být na mnohem vyšší úrovni než na Mečovém pobřeží, kterým nyní zmítalo velké drama. Zavzpomínal na pád kapitána Deudermonta v Luskanu a na to, jak vrchní kapitáni převzali kontrolu nad Městem plachet i nad okolní oblastí. Po Deudermontově boku bojoval a zemřel i pán z Hlubiny a ostatní vládci toho velkého města rozhodně selhali, když následně nic neudělali.

Ale i v onu pochmurnou chvíli Drizzt chápal, že pád Luskanu do temnoty byl jen příznakem větší choroby, stejně jako pád Kaderla a Duchovního vzletu. S postupem Stínopádu se šířila místa stínu, a to jak přeneseně, tak i doslova, a v těch rozlehlých oblastech temnoty vládla anarchie a chaos.

Jak by Drizzt mohl bojovat po boku mužů, jako byli Stuyles a jeho lapkové, ať už byly jejich útoky jakkoli ospravedlnitelné, kdyby věděl, že lidé, které přepadávají, jsou většinou ve stejné situaci – snaží se zkrátka jen přežít a zajistit svým rodinám jídlo?

Existovala vůbec nějaká „dobrá“ a „špatná“ strana? Krást mocným nebo dřít pro jejich měďáky?

„Na co myslíš?“ zeptala se Dahlia a její hlas přitom ztratil své ostří.

„Na to, že jsem nakonec opravdu pouze jedna bezvýznamná osoba,“ odvětil Drizzt, aniž by na ni pohlédl.

Když se k ní nakonec otočil, samolibě se zubila – příliš sebejistě, jako by jím manipulovala, a on jen nechápal, jak to dělá.

Zvláštní bylo, že ta představa Drizztovi nevadila tolik, jak by čekal. Možná byl zmatek, který v něm vyvolala realita chaosu na Mečovém pobřeží, tak hluboký, že byl ochotný přijmout jakoukoli pomocnou ruku, která by ho vyzvedla z temnoty.

ČÁST 1.

VOLNÉ KONCE

A nyní jsem sám, tak, jak jsem nebyl od Montoliovy smrti před mnoha lety. Ani při pozdějších příležitostech, kdy jsem se vydal do Temných říší, do Menzoberranzanu, a vzdal se svých přátel v pošetilé víře, že je nespravedlivě ohrožuji, to nebylo takové. Neboť přestože jsem putoval Temnými říšemi fyzicky sám, nečinil jsem tak bez emocionální podpory, kterou mi poskytovalo vědomí, že jsou tam se mnou duchem. Odešel jsem s vírou, že Bruenor, Catti a Regis jsou živi a zdrávi, vlastně jsem věřil, že jsou v mnohem větším bezpečí, než když jsem je opustil.

Teď jsem však skutečně sám. Jsou pryč, všichni do jednoho. Moji přátelé, moje rodina.

Samozřejmě mám pořád Guenhwyvar a to není žádná maličkost – je to skutečná, věrná společnice, která naslouchá mým stížnostem, radostem i úvahám. Jenže to není totéž. Guen mě může vyslechnout, ale dočkám se od ní odpovědi? Může se mnou sdílet má vítězství, mé radosti, mé zkoušky, nemůže mi však oplatit stejnou mincí. Poté, co jsem poznal lásku přátel a rodiny, nemohu už takto klamat sám sebe, jako jsem to dělal v prvních dnech po svém útěku z Menzoberranzanu, kdy jsem věřil, že mi báječná Guenhwyvar bude stačit.

Má cesta mě vede pryč z Gauntlgrymu, stejně jako mě kdysi odvedla z Mitrilové síně, a já pochybuji, že se tam ještě kdy vrátím – rozhodně ne proto, abych tam stál a hleděl na mohylu Bruenora Válečného kladiva, během let v Mitrilové síni jsem totiž jen vzácně navštěvoval Cattiin a Regisův hrob. Jedna moudrá elfská dáma mi kdysi vysvětlila pošetilost podobných věcí, naučila mě, že musím žít svůj život v sérii kratších etap. Je požehnáním prožít úsvit i soumrak staletí, avšak totéž se může stát i prokletím. Jen málo elfů si najde partnera na celý život, jak je to běžné kupříkladu u lidí, poněvadž radost z partnerství může po sto nebo dvou stech letech ztěžknout jako kotva.

„Dívej se na každý rozchod jako na znovuzrození,“ řekla mi Innovindil. „Vzdej se toho, co patří minulosti, a hledej nové cesty. Nikdy nezapomeň na své ztracené přátele a milenky, uchovej si je ve vřelých vzpomínkách, ale vybuduj si to, co tě s nimi tak těšilo, s někým novým.“

Během desetiletí, jež uplynula od chvíle, kdy Wulfgar opustil Mitrilovou síň a kdy jsem ztratil Catti a Regise, jsem se k Innovindiliným lekcím mnohokrát vrátil. Opakoval jsem si je jako zaříkadlo proti zuřivosti, bolesti, smutku… jako připomínku, že existují cesty, po nichž jsem se zatím nevydal.

Teď už vím, že jsem klamal sám sebe.

Protože jsem se svých drahých přátel nevzdal. Neztratil jsem naději, že jednoho dne, nějakým způsobem, s Wulfgarem znovu vyplením pelech obra, že budu za lenivého letního dne rybařit s Regisem na březích Maer Dualdonu nebo že strávím noc v Cattiině vřelém objetí. Pověřil jsem Jarlaxla úkolem je najít. Ne že bych skutečně doufal, že se mu to podaří, ale nedokázal jsem se vzdát poslední jiskřičky naděje, že znovu zažiju ony okamžiky, drobné radosti a nejupřímnější úsměvy, jaké jsem kdysi poznal.

A teď odešel i Bruenor a Společníci síně už nejsou.

Byl jsem u toho, když vydechl naposledy. Tuto kapitolu jsem uzavřel. Dospěl k jejímu konci. Jen skrze Bruenora jsem udržoval při životě sen o Catti a Regisovi, dokonce i o Wulfgarovi. Pouze díky jeho odhodlání a vytrvalosti jsem si dovolil věřit, že nějak, nějakým magickým způsobem, mohou být pořád někde tam venku. Naše výprava na Planinu ledového větru mě měla těch představ zbavit, a do jisté míry se jí to i povedlo (vedla k tomu, že i sám Bruenor propadl odevzdání), a pokud v mém srdci ještě stále zůstaly nějaké drobné záblesky, zhasly, když jsem viděl svého nejdražšího přítele vypustit duši.

Takže jsem sám. Život, jaký jsem znal, skončil.

Ovšemže prožívám smutek, lítost nad věcmi, které se nestaly, a také samotu. Co chvíli cítím potřebu obrátit se na Bruenora a povědět mu své novinky, než si uvědomím, že už tu není. To všechno je se mnou, všechna ta bolest, která se dala čekat.

Ale je tu i ještě něco jiného, něco nečekaného, překvapivého, něco, co s sebou přináší nemálo zmatku a dokonce i viny.

Skutečné viny. Cítím se jako hrubián, bojím se toho.

Jenže to nemohu popřít.

Když jsem se obrátil zády ke Gauntlgrymu a k hrobu krále Bruenora Válečného kladiva, mezi mými emocemi, bolestí, zuřivostí a bezmocí, neustálým přehráváním stejného scénáře a hledáním něčeho, co jsem mohl udělat jinak, vyplul na povrch… hluboký pocit úlevy.

Stydím se to přiznat, nechci ale lhát – a hlavně ne sám sobě. Po velmi dlouhé době mě totiž ovládl pocit konečnosti. Nastal čas uložit minulost ke spánku a vykročit vpřed. Nastal čas začít znovu, jak mi vysvětlila Innovindil v lese daleko odsud.

Rozhodně necítím úlevu nad Bruenorovou smrtí. Ani nad skonem Tibldorfa Pwenta, to v žádném případě! Nikdy jsem nepoznal lepšího přítele, než byl Bruenor, a kdyby to šlo, okamžitě bych si přál mít ho zpátky po svém boku.

Jenže v širším slova smyslu, ve větší perspektivě mého života, mě jistá úleva ovládla. Už dlouho jsem byl připravený nechat Catti, Regise a Wulfgara jít – tím ale nemyslím zapomenout! Nikdy na ně nezapomenu, nikdy je nechci vymazat z hlavy! Přebývají v mém srdci a v duši a doprovázejí Drizzta Do’Urdena na každém kroku jeho cesty. S jejich ztrátou – svojí ztrátou – jsem se ale smířil už před desítkami let a jen paličatost starého trpaslíka, který je odmítal nechat jít a trval na tom, že je můžeme znovu najít, že můžeme vrátit zpět báječná léta, která jsme spolu prožili, nutila i mě, abych na nich lpěl.

Teď jsem sám. Jsem volný? Jak strašlivé pomyšlení! Jak jsem nevěrný, když dychtivě hledím vpřed, že se těším na novou cestu, na svůj třetí život, do kterého si s sebou vezmu bolestivé lekce své první existence v Menzoberranzanu spolu s báječnými radostmi svého druhého života po boku Společníků síně. Jsem zocelen biči drowských matron a zjemněn upřímnou láskou přátel a dobře vím, co je, co by mělo být a co nikdy nebude. Můj druhý život překonal ten první radostí i smyslem, nemůže tedy můj třetí život vystoupat do ještě větších výšin?

Nevím, a skutečně si vážím toho, jaké štěstí jsem měl, že jsem tyto čtyři úžasné společníky našel a sdílel s nimi cestu. Najdu znovu podobné přátele, ochotné obětovat pro mě všechno? Budu zase milovat? A pokud ano, bude má láska stejně intenzivní, jako byla ta, kterou jsem prožil s Catti?

To nevím, avšak nebojím se to zjistit. Taková je nyní má svoboda – jít po cestě s očima i srdcem dokořán, bez lítosti a se skutečným pochopením toho, jak požehnaná byla má existence po boku mých společníků.

A cítím i jinou svobodu: poprvé za desítky let se nebudím s hněvem. Je to zvláštní. Mám pocit, jako by zuřivost, která tak dlouho udržovala mé svaly v napětí, konečně polevila.

I to ve mně vyvolává pocit viny a vím jistě, že lidé často uslyší, jak si pro sebe zmateně mumlám. Možná prostě klamu sám sebe. Možná mě Bruenorova ztráta připravila o rozum, způsobila mi bolest tak nesnesitelnou, že jsem namluvil sám sobě, že jsem někdo úplně jiný.

Možná.

Možná ne.

Můžu jen pokrčit rameny a přemýšlet.

Můžu jen cítit a akceptovat.

Jsem teď sám.

Jsem volný.

– Drizzt Do‘Urden

1 PŘÍSLIB MASAKRU

Sylora Salm stála vně popelového mraku pučícího Hrůzného kruhu a přešlapovala. Věděla, co je v sázce. Zvědové po svém návratu potvrdili její obavy: prvorozený byl opět uvězněn zástupem vodních živlů a zbytkovou magií zřícené Věže mystických věd. K žádnému druhému výbuchu podobných rozměrů už nedojde. Půda pod jejíma nohama už se denně neotřásala.

Její nepřátelé odvrátili katastrofu.

Sylora civěla do popela a téměř cítila, jak ho ubývá. Spoléhala na to, že sopečné kataklyzma posílí její magickou nestvůrnost, Hrůzný kruh, jenž se živil smrtí.

Dál přešlapovala z nohy na nohu. Pokud sama věděla, jak hluboce selhala, věděla to i bytost, která se k ní blížila skrz šedočernou clonu.

Sylora slyšela tlukot vlastního srdce. Za ní těžce polkl Jestry Ralevin, fanatik náležející k Ashmadai, který se stal jejím nejbližším rádcem.

„Cítím ho,“ zašeptal. Jestry Ralevin nebyl žádný obyčejný Ashmadai. Přestože byl mladý – jen něco málo přes dvacet – a poměrně nezkušený, získal si pozornost a respekt všech ostatních fanatiků, a to jak působivým vzhledem – měl široká ramena, tmavé vlasy a zasmušilé tmavé oči –, tak ochotou bojovat za jejich věc naprosto bez skrupulí. A bojovat vskutku uměl – dokonale vyváženě, precizně a mocně. Sylora litovala, že o jeho bojových dovednostech nevěděla před několika nedávnými srážkami se silami Netherijců. Mohla pomocí něj přilákat zákeřnou Dahlii, a pak tu čarodějnici jednou provždy zničit.

To Syloře připomnělo Temberla, jiného siláka, o něhož se dělila s Dahlií a kterého Dahlia zabila, než se odebrala na západ. Pohlédla na Jestryho a porovnávala ho s Temberlem.

Byla přesvědčená, že se ani srovnat nedají. Jestry byl skutečný fanatik, a kdyby mezi ním a Temberlem došlo na rány, rozsekal by Temberla na kousky. Mohl by – a bude moci – udělat totéž s Dahlií? Dozajista to byla příjemná, zajímavá představa.

„Syloro, on přichází,“ zopakoval Jestry.

Sylora kývla, ale neodpověděla, neboť se bála prolomit tlumené ticho mrtvého popela. Věděla o příchodu Szasse Tama už od chvíle, co soustředil své magické energie do jejího Hrůzného kruhu. Shrbila ramena a čekala u vnějšího okraje. Nevkročí dovnitř, aby se s ním setkala. Uvnitř Hrůzného kruhu byla moc Szasse Tama prostě příliš strašlivá.

Za sebou slyšela, jak si Jestry nervózně olizuje rty. Zoufale si přála, aby s tím přestal, ale nemohla se přinutit mu to říct.

Blížil se vyzáblý, člověku podobný tvor v těžkém černém hávu s kápí. Byl tmavší než Hrůzný kruh, jímž plul.

„Nedostalo se mi potěšení naslouchat poslednímu křiku tisíce duší,“ pronesl kostěj vratkým, chraplavým hlasem. Ze stínů černoty civěly na Syloru dva body hněvivého ohně a jeho postava se vlnila, rozmazaná vírem magického popela. „Necítil jsem žádné zesílení svého nového působiště, jak jsi slíbila.“

Sylora těžce polkla. „Narazili jsme na nepřátele…“

„O tvém selhání vím,“ uťal ji Szass Tam, jako by jí drápem sevřel srdce. „Vím o bitvě v trpasličím dole. Vím všechno.“

„Existuje mnoho důvodů,“ vyhrkla Sylora. „A boj ještě není ztracen!“ Zmlkla a zašklebila se, neboť poslední slovo, které použila, bylo vskutku neuvážené.

„Byl jsem tam,“ ujistil ji Szass Tam. „Díval jsem se očima jiných. Magie je obnovena, oheň prvorozeného uvězněn. Znovu už osvobozen nebude, a to ani brzy, ani snadno.“

Sylora sklopila oči a ještě víc se nahrbila. „Zklamala jsem vás,“ řekla a po několik úderů srdce tam jen stála a čekala na obvinění a na strašlivou smrt.

„To ano,“ souhlasil Szass Tam nakonec.

„Ale byla to jen jedna bitva!“ vykřikl Jestry za ní.

Z Hrůzného kruhu vylétl černý blesk. Jeho sršící energie se mihla kolem Sylory a odmrštila Jestryho vzad. Upadl na zem, začal se svíjet, končetiny se mu třásly agónií a vlasy mu tančily.

„Má velkou cenu?“ tázal se Szass Tam Sylory, což byl, jak dobře věděla, jeho způsob, jak se zeptat, jestli má Jestrym nakrmit Hrůzný kruh.

Chvíli to zvažovala. Mohla by Jestryho předhodit kostějovi v naději, že jako oběť postačí…

„Mnohokrát dokázal svoji hodnotu,“ slyšela se místo toho říct. „Jestry Ravelin zabil mnoho Netherijců a tady v lese dovedl mé válečníky k mnoha vítězstvím. Ráda bych si ho ponechala.“

„Ráda by sis ho ponechala?“ opáčil Szass Tam. Z popela vystřelila neviditelná ruka a chytila Syloru pod krkem. Sylora se po ní sápala, ale neměla za co chytit, neboť ruka se zdála nehmotná, přesto ji její magický stisk zvedl na špičky a začal ji táhnout směrem k černotě. Najednou se však zastavila a zůstala viset ve vzduchu, stále přitom drápala nehty a svíjela se. A vykulila oči ještě víc, když se vedle ní objevil Jestry a dusil se a rdousil podobně jako ona.

„Neviň mě ze své zkázy, nebohý Ashmadai,“ zašeptal Szass Tam z hlubin Hrůzného kruhu. „Sylora Salm si vyžádala tvoji přítomnost.“

Sotva pronesl poslední slovo, rozřízl vzduch jiný hlas, tenké, zpěvavé volání. „Arkleme! Arkleme! Gríte, Gríte, ach, kdepak jsi? Nevidím tě, Arkleme. Arkleme! Ale ty vidíš mě… ach, vím, že mě vidíš! Jistěže mě vidíš. Ty vidíš všechno.“

Sylora dopadla na nohy a jen taktak udržela rovnováhu. Vedle ní se na zem zhroutil Jestry, zůstal ležet a sténal, stále otřesený po zásahu černým bleskem. Zevnitř Hrůzného kruhu se ozval smích Szasse Tama.

Neutichající blábolení přimělo Syloru se ohlédnout. Mezi řadami uschlých ovocných stromů plula kostějka Valindra Stínoplášť. Napůl shnilými prsty si klepala na bradu a mluvila na svého neviděného společníka Arklema Gríta, jako by se snažila vyřešit nějaké hluboké tajemství světa, které ještě nikdo neodhalil.

Zdálo se, že až když se ocitla přímo u Sylory, všimla si čarodějky, Ashmadai a dokonce i Hrůzného kruhu a netvora uvnitř.

„Ach,“ řekla Syloře. „Ale. Dobré odpoledne. Zdravím. A jak hezký máme den. Viděli jste Arklema?“

Szass Tam se zachechtal.

„A kdopak je to? Kdo je to?“ zeptala se Valindra. „Jsi to ty, Arkleme?“

„To je Szass Tam, Valindro,“ řekla Sylora tiše. „Arcikostěj z Thaye.“

„Není nutné nás představovat,“ ujistil ji Szass Tam. „Rád vás opět vidím, paní Stínoplášti. Naše spojení v trpasličích síních jsem si skutečně užil.“

Sylora se chystala zeptat, co to má znamenat, ale pak ta slova spolkla a nevěřícně se otočila k Valindře, ke špionce Szasse Tama.

„Ach, vítejte a zdravím vás, opět!“ odvětila Valindra. „Použila jsem ho!“

„Jak?“ zeptala se Sylora a pohlédla z Valindry zpátky na Szasse Tama. „Použila co?“ dodala a otočila hlavu opět k elfské kostějce po svém boku.

„Pořád ho mám,“ ujistila Valindra Szasse Tama, rozevřela si plášť a vytáhla z něj Asmodeovo žezlo, mocný vyvolávací artefakt, který jí Sylora půjčila na cestu do doupěte prvorozeného.

Sylora se po žezle instinktivně natáhla, neboť se obávala, že arcikostěje pobouří, že dala podobný předmět jedné ze svých podřízených.

„Dobře, Valindro, a odvedla jste dobrou práci, když jste povolala šejtána,“ odvětil Szass Tam a zastavil tak Syloru uprostřed pohybu. „Valindra ovládla šejtána s lehkostí. S nacvičenou lehkostí. Když odhlédneme od jejího… stavu, vládne velkou mocí.“

Sylora tupě kývla.

„Sylora ví – ach, nebuďte směšný!“ vybuchla Valindra a divoce se zasmála. „Je moje kamarádka. Připomíná mi časy… ach, proč jen si nemůžu vzpomenout na časy moci a her, na magii stejnou a magii jinou?“

„Před Morem kouzel,“ přeložila Sylora. „Její postižení ji zmátlo, nevymazalo ale moc, kterou ovládala před zhroucením Mystřina tkaniva.“

„A proč je to důležité?“ zajímal se Szass Tam.

„Přenáším minulost do přítomnosti,“ odpověděla Valindra, než to mohla udělat Sylora, a její hlas zněl nečekaně pevně.

„Viděl jste, co se stalo v trpasličích dolech?“ zeptala se Sylora Szasse Tama.

„Něco z toho ano.“

„Řekli mi, že mé lidi napadli mocní nepřátelé,“ pravila Sylora.

„Pochybila jsi, když jsi proti nim poslala tak ubohou sílu,“ namítl Szass Tam.

„Šejtán,“ protestovala Sylora. „Valindra! A Dor’crae, který byl mým zástupcem.“

„Pochybila jsi, když jsi proti nim poslala tak ubohou sílu,“ zopakoval Szass Tam a každé slovo uťal, aby ho zdůraznil, jako by bylo prohlášením, odsouzením i rozsudkem zároveň.

Sylora sklopila oči. „Ano, můj pane.“

„Ta síla by stačila, nebýt zbytkové moci Věže mystických věd,“ namítla Valindra. „Vinu nesu já, ne lady Sylora.“

Sylora i Jestry jen zmateně zírali, jak oduševněle Valindřina slova najednou zní.

„Měla jsem to vědět – ach, měla jsem!“ Valindra začala bubnovat prsty a vrtět hlavou. Těžce si vzdychla. „Ovšemže jsem měla. Já znám Věž – nikdo jiný! Tak proč jsem si nevzpomněla na její moc přímo tam, v síních trpaslíků? Ach, Valindro!“ Vlepila si políček. „Ach, Arkleme! Arkleme! Arkleme! Arkleme, kde jsi? Gríte, Gríte, potřebuji tě!“

Sylora se otočila k Szassu Tamovi a bezmocně zvedla ruce.

„Valindro!“ zařval arcikostěj a jeho hlas byl tak zesílen magií, že zněl jako ryk draka, a Sylora i Jestry sebou trhli a zacpali si uši.

„Ano?“ odvětila Valindra sladce a zdálo se, jako by jí ohlušující řev vůbec nevadil.

„Je to tvá vina?“

„Měla jsem lady Syloru varovat.“

„Proč jsi to neudělala?“

Sylora sebou trhla.

„Potřebovala jsem moc!“ zavřeštěla Valindra, divoce se roztřásla a mávala vyzáblými pažemi. „Gríte! Gríte! Samozřejmě kvůli Grítovi!“

Sylora nedokázala říct, jestli mluví s nimi, sama se sebou nebo s někým třetím, neviděným.

„Abych ho přivedla zpátky. Byla jsem zlá, ošklivá, nedobrá. Arklem Grít – Arklem! Arklem! – v těle velkého šejtána. Ach, jak báječné by to bylo!“

„O čem to žvaní?“ obořil se Szass Tam.

„Valindro?“ oslovila ji Sylora klidně a přesunula se do zorného pole rozrušené kostějky, čímž ji donutila na ni pohlédnout. „Měla jsi v úmyslu přenést svého milovaného do šejtánova těla?“

„Kacířství!“ zakřičel Jestry a skoro svůj výkřik dokončil, zasáhl ho však další černý výboj energie a odhodil ho asi dvacet stop vzad. Seděl na zemi, vlasy mu tančily a zuby drkotaly.

„Ještě slovo a sežeru tě,“ slíbil Szass Tam.

„Ach, Arklem v tak mocném těle!“ Valindra zatleskala. „Měla jsem ho přivést k sobě spolu s výhonky Věže, víte? Bylo potřeba vložit ho do hmotného těla, když byl šejtán oslaben. Ale ten Jarlaxl! Ach, zpropadený drow!“

„Syloro?“ uhodil na ni Szass Tam.

„Očividně plánovala vysvobodit Arklema Gríta z jeho filaktéria,“ vysvětlila Sylora. „Aby posedl tělo ďábla, kterého povolala.“

„Ach! Jaký by z něj byl válečník!“ zakřičela Valindra a znovu zatleskala. „Každého, kdo před sopkou utekl, by potkala ještě temnější smrt!“

Sylora couvla a pohlédla na Hrůzný kruh, neboť očekávala, že se Szass Tam každou chvíli natáhne a svojí nevyslovitelnou mocí Valindru zničí.

„Ach, a jaký milenec!“ zaječela Valindra a Sylora se k ní prudce otočila a zamrkala.

„Má lásko. Má lásko! Jak moc mi schází má láska!“ Valindra spustila další ze svých oslavných zpěvů na „Arklema“.

„V Gauntlgrymu jsme selhali proto, že si ta šílená stvůra chtěla udělat z šejtána milence?“ zaúpěl Szass Tam.

„Naši nepřátelé v trpasličích síních byli mocní,“ odvětila Sylora.

„Naši nepřátelé a spojenci Netherijců?“ zajímal se Szass Tam.

„Ne,“ odmítla Sylora ihned. „Spojenci trpasličích duchů, jak se zdá.“

„Proč bych tě neměl hned teď a tady zabít a zničit i tu mizernou stvůru Valindru?“

„Dahlia!“ odpověděla Sylora. „Protože to byla Dahlia Sin’felle, kdo vedl naše nepřátele při obraně dolů a opětovném zajetí prvorozeného. Je úplně k ničemu, jak jsem se obávala. Kéž bychom ji byli tehdy v Thayi zničili!“

„Valindro!“ poručil Szass Tam svým magií zesíleným hlasem.

Valindra se narovnala a zpříma se na něj zadívala. Oči se jí projasnily a její žvatlání ustalo.

„Neseš vinu za naše selhání?“ zeptal se Szass Tam.

„Měla jsem Syloru varovat.“ Kostějka sklopila oči.

„Neničte ji, prosím vás,“ řekla Sylora tiše.

„Pořád přemýšlím, jestli bych neměl zničit tebe,“ zavrčel arcikostěj v odpověď.

„Takže vám dlužím katastrofu!“ dodala Valindra. „Ach, a bude vskutku báječná!“

Sylora viděla Szasse Tama jen hodně nejasně, ale i tak si byla poměrně jistá, že na Valindru šokovaně civí.

Valindra Stínoplášť opět začala zpívat Arklemu Grítovi a zmizela mezi odumřelými zbytky lesa.

„Doufal jsem, že už v tuto dobu budeš mít obsazené město,“ podotkl Szass Tam.

„Jeho posádku tvoří zocelení válečníci,“ namítla Sylora.

„Proměň je ve vojáky naší zombijské armády,“ poručil arcikostěj a Sylora kývla a uklonila se.

„Hrůzný kruh ti propůjčí moc,“ vysvětlil Szass Tam. „Je dost mocný na to, aby uchvátil, stvořil nebo transformoval.“

„Neodvažovala jsem se cokoli si z něj vzít, protože jsem se bála, abych neoslabila jeho moc,“ vysvětlila Sylora s pohledem sklopeným k zemi.

„Pak si z něj ber jen proto, abys zajistila jeho zesílení,“ řekl Szass Tam. „Zdá se, že pomoc potřebuješ.“

Sylora sebou trhla, ale snažila se nedat najevo žádnou další slabinu. Szass Tam slabiny netoleroval.

„Přebýváte v lese?“

Kývla. „V jeskyních. Občas někde na farmě.“

„Jak kouzelně primitivní. Ach, kdybys už bývala dobyla město…“

Sylořiny oči se všemu navzdory výhružně zaleskly.

Szass Tam se zasmál. „Patříš k mým oblíbeným velitelům,“ řekl. „A to chceš žít v jeskyni?“ Slyšela, jak si chraplavě povzdychl, pak něco vylétlo z kruhu popela.

Sylora sebou opět trhla, poněvadž si myslela, že ji ta věc zasáhne. U nohou jí však přistála jen neškodná větévka, odpadlá ze zčernalého stromu.

Sylora zmateně pohlédla zpátky na Szasse Tama, pak se pomalu sklonila a tu věc sebrala. Jakmile se jí dotkla, nedokázala se ubránit širokému úsměvu, jelikož ucítila spojení s Hrůzným kruhem, a moc onoho podivného žezla jí jasně probleskla myslí: uchvátit, stvořit, transformovat.

„Postav si pevnost!“ zaječel na ni Szass Tam.

„Nechtěla jsem…“

„Znovu už mě nezklam!“ varoval arcikostěj. „Nikdo z vás.“

Ozvalo se zapraskání, pak hlasitá rána a uvnitř Hrůzného kruhu se ostře zablesklo.

A byl pryč. Hrůzný kruh opět nabyl nevýraznou popelavě šedivou barvu.

Syloře Salm se hned dýchalo volněji.

„Co se právě stalo?“ zeptal se zmatený Jestry, když se odvážil přiblížit se k Syloře.

„Valindra nám právě zachránila život,“ odvětila.

„Přesně to udělala,“ zavolala Valindra a oba je tak překvapila. Zdálo se, jako by vyklouzla z nedalekého stromu, stejně dvourozměrná jako stín. Opět přijala hmotnou podobu a zadívala se na ně jasnýma očima a s naprosto příčetným výrazem. „A teď musí Valindra způsobit katastrofu. Ach, jak příjemné to bude!“

Bez dalšího slova, s divokým pohledem a se zlovolným, dokonce škodolibým úsměvem Valindra Stínoplášť odplula.

Sylora těžce polkla.

„Buďto není až tak šílená,“ zašeptal Jestry po velmi, velmi dlouhé odmlce, „anebo je až příliš šílená.“

Herzgo Alegni kráčel toho rána s hlavou vztyčenou, a to výš než za mnoha jiných utrápených dnů. Jeho zvědové se vrátili s vítanými zprávami: prvorozený ve starodávné trpasličí domovině byl zatlačen zpět do díry a horda mocných vodních živlů vířila podél stěn jámy, která tvořila jeho vězení. Plán Sylory Salm selhal. K druhému výbuchu sopky, který by nakrmil Hrůzný kruh, nedojde. Otřesy mu nerozervou půdu pod nohama a nesvrhnou jeho ambice do hluboké černé propasti.

Tiefling byl vyšší než šest stop, nepočítaje zahnuté, jakoby beraní rohy. Zvedl si tuhý límec pláště do deště a odhalil červenou saténovou podšívku. Líbilo se mu, jak ostře rudá barva ladí s odstínem jeho démonických očí i s barvou smrtícího meče, zavěšeného v poutku na opasku na levém boku. Nadmul masivní hruď a roztáhl ještě víc tkanice vesty, aby odhalil mohutné svaly. Nechal si černý plášť sklouznout přes levé rameno dozadu, pak vyšel rázným a sebejistým krokem ze stanu.

Vykročil přes vysoký útes a zůstal stát ve stínech rozložitého dubu. Tam si povšiml skupiny svých stínovských nohsledů. „Kde je Barabus?“ zeptal se. Trojice si vyměnila nejisté a zjevně ustrašené pohledy.

„Běžte a najděte ho!“ poručil Alegni. „Přiveďte mi ho!“

Trojice zakopávala jeden o druhého ve snaze dostat se co nejrychleji pryč, cestou oslovovala další Stínovany, které míjela, a ti rovněž pohlédli na Alegniho a odběhli.

Herzgo Alegni počkal, dokud nebyli všichni z dohledu, pak se nad touhle ukázkou moci zakřenil.

Zakrátko k němu zamířil jediný podřízený, který neběžel splnit každé jeho slovo. Tento drobný černovlasý muž s našedlou pletí se vedle mocného netherilského tieflinga nezdál malý, třebaže byl o dobrou stopu menší než Alegni a zdobilo ho jen málo věcí – pouze přezka na opasku ve tvaru diamantu a zdánlivě obyčejný meč a dýka, každá zbraň u jednoho boku. Stál s jednou paží ohnutou tak, že mu předloktí spočívalo na jílci meče, druhou ruku měl spuštěnou u boku a v prstech protáčel nenakousnuté zelené jablko, které občas vyhodil do vzduchu a zase ho chytil, aniž by na něj pohlédl.

„Zvědové se vrátili z trpasličích síní,“ informoval ho Alegni.

„Já vím. Naši nepřátelé selhali.“

„Mluvil jsi s nimi?“ obořil se na něj Herzgo Alegni a rudé oči se mu zableskly zuřivostí a zklamáním. „Oni mluvili s tebou?“

„Obvykle to dělají,“ odvětil muž přesto.

Barabus Šedý sotva dokázal potlačit úsměv. Těšilo ho vědomí, že Alegni zvědy za podobné porušení etikety krutě potrestá – možná jich dokonce sám bude moct několik zabít. Představa Stínovanů umučených k smrti Barabovi Šedému vůbec nevadila. Právě naopak.

Samozřejmě s nikým nemluvil. K čemu taky? Aby rozluštil tak jednoduchou hádanku, jakou byl nabubřelý netherilský lord? Selhání Sylořiných přisluhovačů nebylo velkým překvapením. V Sylořině věšteckém jezírku viděl její protivníky, a to včetně Drizzta Do’Urdena a Bruenora Válečného kladiva.

Herzgo Alegni několikrát tlumeně zaklel. „Naše chvíle se blíží,“ řekl. „Náš nepřítel je zmatený a byl by ještě víc, kdybys splnil můj rozkaz.“

Barabus neodpověděl, jen se ladně uklonil. Opravdu byl poslán zabít Syloru, měl to udělat a byl by to i udělal, kdyby nespatřil výjev ve věšteckém jezírku, který v něm vyvolal tak velký chaos a probudil hluboko pohřbené emoce, že málem spadl z větve doprostřed Sylořina tábora.

Rychle ten obrázek zapudil, jelikož se nechtěl zabývat jeho důsledky v blízkosti rozzlobeného Herzga Alegniho.

„Možná bych tě měl poslat dokončit práci,“ nadhodil Alegni.

„Přes stráže se už předtím nedalo proniknout a teď bude jejich počet určitě zdvojnásoben.“

„Toho se přece někdo tak lstivý a mocný, jako je Barabus Šedý, nelekne,“ přišla očekávaná uštěpačná odpověď.

Barabus pokrčil rameny. „Raději byste měl sebrat své lidi a zaútočit na Syloru přímo,“ namítl.

„To už mě taky napadlo.“

„Mě taky a určitě i Syloru. Ta čarodějka není žádná hlupačka.“

„Takže si nemyslíš, že nadešel čas zaútočit?“

„Myslím, že zaútočit musí Sylora, a to rychle,“ řekl Barabus. „Byla ochuzena o svoji katastrofu, proto musí co nejrychleji zařídit další.“

Alegni na něj zvědavě pohlédl.

„Slouží Szassu Tamovi, nebo jste mi to aspoň řekl,“ vysvětlil Barabus. „Snaží se dokončit Hrůzný kruh. Slyšel jsem šuškání o tom, že Szass Tam to selhání nenese moc dobře.“

Viditelně zaujatý Herzgo Alegni odkráčel k dubu a obešel jeho tlustý kmen.

„Napadne nás?“ zeptal se, když se opět ocitl tváří v tvář Barabovi.

„Co byste na jejím místě udělal vy?“ opáčil Barabus. „Hrůzný kruh potřebuje nakrmit. Nutně proto musíte způsobit velký masakr. Napadl byste armádu, která na vás už čeká?“

Po Alegniho tváři se rozlil úsměv. „Když má po ruce město plné mužů a žen…“ řekl, když pochopil. „Sylora napadne Letohrad.“

Barabus opět pokrčil rameny.

„Běž a ověř to!“ zaječel Alegni.

Barabus Šedý se usmál a uklonil se. Milerád půjde. Udělal však sotva několik kroků, když se otočil a znovu se na tieflinga zadíval.

„Rádo se stalo,“ podotkl Barabus Šedý.

„Nepoděkoval jsem ti.“

„Jenže znáte moji cenu. Vaše frustrace to prozrazuje. To jako dík stačí.“

Alegni se té představě vysmál a chechtal se ještě víc, když Barabus dodal: „Získám zpátky svoji dýku, můj pane, abych vám mohl ještě lépe sloužit.“

Alegni se zaškaredil.

„Však vy pochopíte,“ slíbil Barabus, zasmál se a odvrátil se.

Veselí malého muže však zmizelo, sotva se ocitl z dohledu Herzga Alegniho. Nenáviděl toho tieflinga víc, než kdy nenáviděl jakoukoli živou či nemrtvou bytost. Jenže Alegni měl ten zatracený meč, který byl na Baraba tak naladěný, že znal každý jeho pohyb ještě předtím, než ho vůbec udělal, proto proti němu nic nezmohl. Ten zákeřný artefakt ho dokonale ovládal a mohl ho snadno i zničit, kdyby si to on nebo jeho pán přáli.

Kdyby šlo jen o smrt, Barabus by Alegniho už dávno přiměl ho zabít a s radostí by vykročil vstříc své prchavé „odměně“. Ten meč, nyní známý prostě jako Dráp, by ho však jen nezabil, jak dobře věděl; udělal by mnohem víc. Vymazal by ho ze světa a navěky by zotročil střípky jeho duše. Nakrmil by se jeho životní silou a jen by díky tomu zesílil.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Letohrad.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.