Jeaniene Frost v nakladatelství

FANTOM Print

Noční lovci

Na půl cesty do hrobu

Jednou nohou v hrobě

Nenávist až za hrob

Předurčena do hrobu *

* Připravujeme, český název se může ještě změnit

Noční lovci 3.

FANTOM Print

2013

Copyright © 2009 Jeaniene Frost

Translation © Zuzana Ľalíková

Cover © Larry Rostant

ISBN 978-80-7398-213-3

ISBN 978-80-7398-429-8 ePub

ISBN 978-80-7398-430-4 mobi

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Mému manželovi za to, že
přijímá bez odsuzování,
miluje bez podmínek,
směje se namísto rozčilování
a myslí víc na druhé než na sebe.

Jsem šťastná ženská.

Poděkování

Nejprve musím poděkovat Bohu. Nikdo jiný nemá tolik trpělivosti, aby naslouchal tolika mým obavám, stížnostem a nápadům – bez toho, aby mi pak vystavil účet za terapii.

Upřímně děkuji také své editorce Erice Tsangové za to, že mi pomáhala udržet se ve šlépějích mých příběhů, a za její bezmeznou podporu a nadšení.

Úsloví „je potřeba celé vesnice“ se dá aplikovat i na knihy, protože mnoho díků patří Thomasi Egnerovi za opět úchvatnou obálku; Buzzymu Porterovi za to, že mi pomohl sestavit pravidla světa v mých knihách; Carrie Feronové, Liatě Stehlikové, Edi Sogahovi, Karen Davyové a ostatním z redakce Avon Books / Harper Collins za víc, než o čem sama vím.

Děkuji také Melisse Marrové, Iloně Andrewsové a Tage Shokkerové za okamžité připomínky, jak by se dal příběh zlepšit. Mnohokráte děkuji opět Tage Shokkerové, Erin Hornové a Marcy Funderburkové za skvělou práci na mých webových stránkách. Dámy, jste úžasné!

Děkuji fanouškům Nočních lovců. Vaše podpora a nadšení pro tuto sérii je naprosto neuvěřitelná. Děkuji vám z celého srdce. Bez vás bych nic z toho nedokázala.

Děkuji mému manželovi, rodičům a rodině. Pomáháte mi udržet si zdravý rozum, abych mohla psát, i trochu bláznovství, aby mě mohly napadat nové šílenosti, o kterých mohu psát. (Dělám si legraci! Možná.) Opět děkuji Melisse Marrové, protože po trnitých cestách je lepší kráčet s přáteli.

1. kapitola

Muž se usmál a já na něm spočinula pohledem o něco déle. Jeho oči měly krásný odstín světle modré. Ta barva mi připomněla oči sibiřských husky až na to, že muž sedící vedle mě nebyl zvíře. Nebyl ovšem ani člověk.

„Musím už jít, Nicku,“ řekla jsem. „Díky za pití.“

Pohladil mě po paži. „Dej si ještě jeden drink. Dovol mi, ať se kochám tvou krásnou tváří o chvíli déle.“

Potlačila jsem odfrknutí. Že ale dokázal polichotit. Pokud by se mu však má tvář líbila tak, jak říká, pak by mu oči pořád nesklouzávaly k mému výstřihu.

„Dobře. Barmane…“

„Nech mě hádat,“ ozval se z protější strany baru hlas. Usmíval se na mě neznámý muž. „Gin s tonikem, je to tak, Smrtko?“

Do prdele.

Nick ztuhl. Pak udělal přesně to, čeho jsem se obávala – zdrhl.

„Rudý kód!“ zařvala jsem a pustila se za prchajícím mužem. Do baru vtrhli těžkooděnci v černém a odstrkovali návštěvníky z cesty.

Šla jsem po Nickovi, který mi při útěku shazoval hosty pod nohy. Lidi křičeli, mlátili rukama kolem sebe. Snažila jsem se je zachytit a zároveň prohnat Nickovým srdcem stříbrný nůž, což nebylo vůbec jednoduché. Jedna z mých dýk se zabodla Nickovi do hrudi, ale příliš daleko od srdce. Přesto jsem nemohla lidi odhazovat jako pytle s odpadky. Nick tak o nich možná smýšlel. Já ne.

Můj tým se rozptýlil, strážili teď všechny východy a snažili se udržet ostatní hosty z cesty.

Nick doběhl na druhou stranu baru a horečně se rozhlížel. A viděl jen mě s připravenými stříbrnými noži a mé muže, kteří na něj mířili těžkými pistolemi desert eagle.

„Jsi obklíčený,“ oznámila jsem trochu zbytečně. „Nesnaž se mě naštvat. Jestli se naštvu, tak už ti hezká připadat nebudu. Pusť ty dívky.“

V každé ruce svíral za krk jednu ženu. Při pohledu na hrůzu v jejich očích se ve mně zvedla vlna hněvu. Jen zbabělec bere rukojmí. Nebo vrah jako Nick.

„Já odejdu, ony přežijí, Smrtko,“ zasyčel Nick a hlas už mazlivý neměl. „Měl jsem to poznat. Na člověka máš až příliš dokonalou pleť, přestože ti tepe srdce a oči nemáš šedé.“

„Barevné čočky. Moderní věda je pěkná mrcha.“

Nickovy ledově modré oči se rozzářily upíří zelení a prodloužily se mu tesáky.

„Byla to nehoda,“ zakřičel. „Nechtěl jsem ji zabít, jen jsem si vzal trochu moc.“

Nehoda? On snad žertoval! „Zpomaloval se jí srdeční tep, to tě mělo varovat,“ odpověděla jsem. „Nehraj to na mě s nehodou. Žiju s upírem, a on nikdy žádnou ‚nehodu‘ neměl.“

Nick ještě víc zbledl, pokud to vůbec bylo možné. „A když jsi tu ty…“

„Přesně tak, kamaráde.“

Hlas s britským přízvukem a smrtícím tónem. Do zad se mi opřely neviditelné vlny moci a muži se rozestoupili, aby k nám mohl projít Bones, upír, kterému jsem věřila a jehož jsem milovala.

Doufala jsem, že k němu Nick stočí pohled. Ne, nespustil ze mě oči, ani když si z těla náhle vytáhl nůž a bodl jednu z dívek do hrudi.

Zalapala jsem po dechu, a když po mně Nick dívku hodil, instinktivně jsem ji chytila.

„Pomoz jí!“ křikla jsem na Bonese, který se mezitím rozběhl k Nickovi. Pokud Bones dívku neuzdraví, na následky zranění zemře do několika vteřin.

Zaslechla jsem, jak si Bones nadává pod vousy, ale otočil se, nechal Nicka Nickem a padl na kolena vedle dívky. S tichými nadávkami jsem se vrhla na Nicka. Zaznělo několik výstřelů. Můj tým nemohl spustit otevřenou palbu, ne se všemi lidmi kolem, kteří se snažili dostat k východům, a navíc Nick stále držel druhou dívku jako štít. Upír to věděl stejně jako já. Přeskočil dav, jako by mu gravitace nic neříkala, a hodil dívku na člena mého týmu. Skončila na vojákovi, který se bezmocně svalil na zem. Nick tak získal čas přistát a vytáhnout zbraň.

Mrštila jsem po něm další tři nože, ale neustále do mě naráželi lidé, nedokázala jsem zamířit. Nick zaječel, když se mu nože zabodly do zad, i když srdce minuly. Pak se otočil a vystřelil na mě.

Ve zlomku vteřiny jsem si uvědomila, že pokud se kulce vyhnu, zasáhne místo mě lidi za mnou. Nebyli polovičními upíry, jako jsem já. Zemřeli by. Tudíž jsem se připravila… a při dalším úderu srdce mě kdosi srazil a já tvrdě dopadla na Bonesovu hruď ve chvíli, kdy jím otřásly tři zásahy. Ty byly určené mně.

Bones mě pustil, otočil se a přelétl místnost za Nickem, jenž se snažil chytit další rukojmí. Nepodařilo se mu to. Bones do něj narazil tak tvrdě, že i s Nickem prorazil zeď. Rozběhla jsem se za nimi, odstrkovala jsem lidi z cesty a dorazila k Bonesovi ve chvíli, kdy vrážel Nickovi do hrudi nůž.

Uvolnila jsem se. Stříbro v srdci znamenalo pro Nicka, i pro jakéhokoli jiného upíra, závěrečnou oponu.

Bones nožem naposled otočil a pak ho vytáhl. Očima zabloudil ke mně.

„Krvácíš,“ řekl a v obličeji měl obavy.

Dotkla jsem se tváře, do níž mě musel udeřit něčí opasek nebo bota, když na mě Nick házel lidi ve snaze zpomalit mě.

„Tebe střelili, a přitom ti starosti dělá můj škrábanec?“

Bones ke mně přišel a pohladil mě po tváři. „Já se okamžitě uzdravil, koťátko. Ty ne.“

Přestože jsem věděla, že má pravdu, nemohla jsem si pomoct, musela jsem prohmatat jeho záda, abych se ujistila, že má kůži hladkou a neporušenou kulkami.

„Když už o tom mluvíme, je tu několik desítek zraněných lidí, které musíš uzdravit. O můj škrábanec se můžeš postarat později.“

Bones mě ignoroval, rozřízl si palec o tesák a ranku přiložil nejprve k mé tváři a pak na mé rty.

„Pro mě budeš vždycky první na řadě, koťátko.“

Nikdo jiný mi tak neříkal. Pro matku jsem byla Catherine. Můj tým mi říkal Cat. Pro svět nemrtvých jsem byla Zrzavá smrtka.

Olízla jsem krev s vědomím, že protestovat nemá cenu. Mimoto jsem k němu cítila naprosto to samé.

„Dobře,“ řekla jsem a vnímala, jak horkost z mé tváře mizí. „Zabalíme to tu.“

Nejblíže k nám ležela dívka, kterou Nick hodil na můj tým. Bones ji rychle přelétl očima, zjistil, že není zraněná, a šel dál.

„On je… to není…“ začala dívka při pohledu na jeho tesáky a zářící zelené oči.

Poplácala jsem ji po rameni. „Neboj se. Za deset minut si nic z toho nebudeš pamatovat.“

„A-ale co…?“

Přestala jsem ji vnímat a začala prohlížet další lidi. Podle všeho nikdo nezemřel, díkybohu, tedy kromě Nicka. Bones uzdravil druhou dívku, kterou Nick použil jako rukojmí. Nyní hyzdila její hruď jen krvavá skvrna a košile protržená v místě, kde se do ní zabodl můj nůž. Měli jsme štěstí.

„Škody?“ zeptala jsem se Coopera klečícího vedle muže, jenž na mě spadl.

„Nic moc, komandérko. Několik zlomenin, odřeniny, pohmožděniny, jako obvykle.“

Sledovala jsem, jak Bones prochází mezi zraněnými a dává svou krev těm, kdo jsou na tom hodně špatně. Žádný lék se nevyrovná krvi upíra.

„Další rudý kód, querida,“ oznámil jeden z mých kapitánů, Juan. Ukázal na druhou stranu sálu, kde Dave, taky kapitán, držel v pevném sevření rozběsněného upíra. Dave byl ghúl, což znamenalo, že dokáže svíjejícího se upíra udržet v rukou. To nedokáže žádný člověk.

Přikývla jsem. „Bohužel.“

Juan si povzdechl. „Tohle je třetí případ v řadě. I přes různé barvy očí a vlasů tě poznávají.“

Neřekl nic, o čem bych sama nevěděla. Zachytila jsem Bonesův pohled, z jeho tváře skoro křičelo: Já jsem ti to říkal.

Za poslední měsíce se moje práce hodně ztížila. Ve světě nemrtvých se už do daleka rozneslo, že po světě běhá poloviční upír, který je loví. A věděli, po čem se dívat.

Pozorovala jsem zadrženého upíra. „Díky, žes mě prozradil.“

„Jen jsem ti chtěl koupit drink,“ vyjel na mě upír. „Nebyl jsem si jistý, jestli jsi to ty, ale tvoje kůže… Na člověka je až příliš dokonalá, bez ohledu na to, že dýcháš. A jsi zrzka, to jsem poznal, když jsi zvedla paži. Stín chloupků nebyl blond.“

Nevěřícně jsem zvedla paži a prohlédla si oholené místo. Teď už jsem se mohla připravit skutečně na všechno.

Dave si také prohlížel mou podpažní jamku. „Má pravdu. Jasně, kdo mohl čekat, že si někdo bude prohlížet tvoje podpaží.“

To je pravda. Frustrovaně jsem si prohrábla blond vlasy. Už jsem vyzkoušela všechny barvy. Byla jsem černovláska i brunetka, abych zmátla své cíle, zkusila jsem různé barvy kontaktních čoček, ale v poslední době nic nepomáhalo.

„Juane, podrž mi je,“ řekla jsem a podala mu své nože. Několikrát jsem zamrkala a vyndala si hnědé čočky. Jaká úleva! Rozčilovaly mě celou noc.

„Ukaž mi je,“ požádal náhle upír. „Jen jsem něco zaslechl, mohla bys mi je ukázat?“

Dave zesílil stisk. „Není to žádná cirkusová zrůda.“

„Ne?“ povzdechla jsem si a pak se mi oči rozzářily.

Rozsvítily se smaragdovou zelení tak, jak to dokáží oči všech upírů. Neoddiskutovatelný důkaz mého smíšeného původu.

„Dobře, spusť. Řekni mi, proč bych tě neměla zabít.“

„Jmenuju se Ernie. Jsem z klanu Dvouřetězáka. Dvouřetězák je Bonesův přítel, takže mě nemůžeš jen tak zabít.“

„Kdo by potřeboval nepřátele, když má kamarády, jako jsi ty?“ ozval se ostrým hlasem Bones. Vyléčil všechny zraněné a upíří schopností ovládat mysl jim vpravil nové vzpomínky. Nyní přistoupil ke mně.

„Vykřičel jsi její jméno do světa, a tím jsi jí na krk pověsil terč,“ pokračoval Bones. „Už jen kvůli tomu bych ti měl urvat koule a nacpat ti je do krku.“

Pro někoho by to byl jen slovní obrat. Ne pro Bonese. On nikdy nemluvil do větru. Ernie očividně jeho pověst znal. Překřížil nohy.

„Prosím, ne.“ Teď přikročil od vyjednávání k žadonění. „Nechtěl jsem jí nijak ublížit, přísahám Kainovi.“

„Jistě.“ Hlas měl jako led. „Ale pokud lžeš, nepomůže ti ani praotec všech upírů. Kotě, rád bych ho přepravil na základnu a dal pod zámek, než zjistím, jestli skutečně patří do klanu Dvouřetězáka.“

Bones se musel řídit mými příkazy, jelikož při práci velím já. Co se osobních upírských záležitostí týče, má Bones přes dvě století náskok.

„Jistě. I když v kapsuli se mu moc líbit nebude.“

Bones se smutně pousmál. Na vlastní kůži zažil, jak je zařízení pro transport upírů nepříjemné.

„Pokud lže, pak to bude jeho poslední starost.“

Přistoupil k nám Cooper. „Komandérko, kapsule je připravena.“

„Strčte ho do ní. Ať to tu máme co nejdříve vyřízené.“

Do klubu vešel můj zástupce Tate Bradley. Indigovýma očima přelétl sál, hledal mě.

„Cat, tohle je potřetí, co tě poznali.“

Jako bych to sama nevěděla. „Jen musíme přijít na lepší převlek. A to rychle, příští týden máme hodně práce.“

Tatea můj tón neodradil. „Tohle zbytečné riskování tě brzy zabije. Jednoho dne tě někdo pozná a místo drinku na tebe vytáhne bouchačku. Začíná to být až příliš nebezpečné, a to i podle tvých měřítek.“

„Neříkej mi, co mám dělat, Tate. Já tu velím, takže si tu nehraj na starostlivého otce.“

„Ty víš, že mé city k tobě nemají s otcovskými nic společného.“

Než jsem stihla mrknout, sevřel Bones Tateovo hrdlo a držel ho ve vzduchu dobrý metr nad zemí. Tateův komentář mě rozčílil tak, že mi pár vteřin trvalo, než jsem Bonesovi řekla, aby ho pustil.

Kdybych Tatea pár let neznala, dávno bych ho zaškrtila za to, jak do Bonese a mého vztahu s ním rýpe.

Místo aby se začal s Bonesem rvát, objevil se mu na tváři škleb až příliš podobný úsměvu.

„Co uděláš, hrobníku?“ procedil. „Zabiješ mě?“

„Dej ho dolů, Bonesi. Máme větší problémy než to, co si o mně myslí,“ pokračovala jsem. „Musíme to tu dokončit, prověřit Ernieho pokrevní linii, podat hlášení Donovi a dojet domů. No tak, máme málo času.“

„Jednoho dne se pod tebou ten led prolomí,“ zavrčel Bones a pustil Tatea na zem.

Provrtala jsem Tatea varovným pohledem. Právě toho jsem se bála. Tate byl můj přítel, záleželo mi na něm, ale jeho city ke mně byly naprosto jiného rázu. Nepomáhalo ani to, že se Tate rozhodl city ke mně projevovat hlavně ve chvílích, kdy u toho byl i Bones.

To rovnou mohl mávat rudým hadrem býkovi před nosem. Upíři se neproslavili tím, že by se o své ženy rádi dělili. Zatím jsem je od sebe při náznacích blížícího se boje dokázala odtrhnout, ale věděla jsem, že pokud Bones skutečně nad sebou ztratí kontrolu, Tate nebude žít dost dlouho, aby toho litoval.

„Senátora Thompsona potěší, že byl vrah jeho dcery potrestán,“ prohlásil můj strýc a šéf Don Williams později toho dne, když jsme seděli u něj v kanceláři. „Cat, doneslo se ke mně, že tě opět poznali. To je už potřetí.“

„Co kdybyste s Tatem a Juanem vylezli na střechu a naráz to odtamtud zařvali?“ navrhla jsem. „Já vím, že je to, do prdele, už potřetí, Done!“

Mé vyjadřování s ním nijak nehnulo. Don se mnou prvních dvaadvacet let života nebyl, ale v posledních pěti letech se můj život točil kolem něj. Že jsem s ním příbuzná, jsem zjistila teprve před několika měsíci. Don přede mnou pokrevní spřízněnost tajil, protože nechtěl, abych věděla, že upír, který – údajně – znásilnil mou matku, byl jeho bratrem.

„Budeme potřebovat jinou ženu, aby hrála návnadu,“ prohlásil Don. „Ty stále povedeš tým, Cat, ale už nejde, abys dál visela na háčku. A vím, že Bones se mnou souhlasí.“

Při těch slovech jsem se ostře zasmála. Skutečnost, že každý den riskuju život, se Bonesovi zamlouvala asi tolik, jako mně se zamlouvalo, kdo je můj otec.

„Jistě že souhlasí. Zatraceně, Bones by ti tančil na hrobě, kdybych odešla z práce.“

Bones povytáhl obočí, ale nic nenamítl.

„Jen by Dona předtím vytáhl zpod hlíny, Cat,“ řekl Dave s hořkým úsměvem.

Úsměv jsem mu oplatila. Přesně to totiž Bones udělal Daveovi, když ho při výkonu služby zabili. Věděla jsem, že upíří krev je mocný lék, ale neměla jsem tušení, že pokud smrtelně zraněný člověk trochu upíří krve polkne ještě před smrtí, může být později oživený jako ghúl.

Don si odkašlal. „Ať je to, jak chce, všichni souhlasí, že je až příliš nebezpečné, abys dál hrála návnadu. Mysli na lidi kolem, Cat. Kdykoli je nahlášený rudý kód, může hodně náhodných přihlížejících zemřít.“

Měl pravdu. Dnešek byl toho důkazem. Upíři a ghúlové jsou schopni čehokoli, když je zaženete do kouta. Přidejte k tomu fakt, že svou pověst jsem si nevydobyla braním zajatců. A co pak oni mohou ztratit, když s sebou stáhnou tolik lidí, kolik jen mohou?

„Doprdele práce.“ Jasné znamení mé porážky. „Ale kvůli tvým sexistickým pravidlům, Done, nemáme v týmu žádné ženy. Není čas nějakou najít, oznámit jí tu špatnou zprávu, že upíři a ghúlové existují, vytrénovat ji, aby se dokázala bránit, a pak ji voháknout a poslat do akce.“

Po mých slovech se rozhostilo ticho. Don si ťukal do obočí, Juan si začal pískat a Dave si prokřupl krk.

„Co Belinda?“ navrhl Tate.

Jen jsem na něj zůstala zírat. „Je to vražedkyně.“

Tate na to odsekl: „Jo, ale s muži to umí. A vzhledem k jejímu dobrému chování jsme jí slíbili, že ji za deset let stejně pustíme. Když ji vezmeme do týmu a dáme jí práci, ukáže se, jestli skutečně přešla na stranu dobra, jak prohlašuje.“

Bones lehce pokrčil rameny. „Je to riskantní, ale Belinda je upírka, takže je na tu práci dostatečně silná. Plus je na návnadu dostatečně přitažlivá a nepotřebuje výcvik.“

Neměla jsem Belindu ráda, a to nejen proto, že se mě pokusila zabít. S Bonesem ji spojovala minulost, která zahrnovala jeho narozeninový večírek, další upírku jménem Annette a dvě dívky, s nimiž rozhodně nehodlal jen konverzovat.

„Done?“ zeptala jsem se ho.

„Vyzkoušíme ji příští týden,“ rozhodl nakonec. „Pokud to nezvládne, najdeme přijatelnou náhradu.“

Využít upírku, abychom chytili a zabili jiné upíry. Znělo to skoro stejně šíleně jako to, co jsme dělali doteď – za stejným účelem využívali mě, poloviční upírku.

„Ještě je potřeba probrat jednu věc,“ řekl Don. „Když se k nám Bones před třemi měsíci přidal, měl jisté podmínky. Jeho největší možný přínos naší operaci nebyl zatím vyžádán… až dnes.“

Napjala jsem se, protože jsem věděla, co to znamená. Po mé levici Bones znuděně povytáhl obočí.

„Nebudu to nijak odkládat. Jmenuj muže, kterého mám proměnit v upíra.“

„Mě.“

To jediné slovo vyřkl Tate. Stočila jsem k němu pohled.

„Ty přece nenávidíš upíry!“ vybuchla jsem. „Proč by tě měl v jednoho proměnit?“

„Nenávidím jeho,“ opáčil okamžitě Tate. „Ale to ty jsi řekla, že charakter upíra určuje to, jaký byl člověk, ne naopak. Což znamená, že bych Bonese nenáviděl, i kdyby byl člověk.“

Hezké, pomyslela jsem si, stále překvapená, že má Tate něco takového v úmyslu. Vážně fajn, že k nemrtvým přistupuje s otevřenou myslí. Jo, jasně.

Bones provrtal Dona pohledem. „Potřebuji čas, abych ho připravil na proměnu. A jedna věc musí být jasná.“ Otočil se zpátky na Tatea. „Ona tě kvůli tomu milovat nebude.“

Odvrátila jsem se. Bones řekl nahlas to, čeho jsem se sama obávala. Bože, doufala jsem, že to nemá s Tateovým rozhodnutím stát se v týmu prvním proměněným nic společného. Prosím, ať něco tak drastického nedělá kvůli mně.

„Mám tě ráda jako kamaráda, Tate,“ řekla jsem měkce. Nesnášela jsem se za to, že mu to říkám před jinými lidmi, ale oni věděli, co Tate cítí. Je to jen pár minut, co se s tím sám nijak netajil. „Po pravdě jsi jeden z mých nejlepších přátel. Ale vidím tě právě jen jako kamaráda.“

Don si odkašlal. „Pokud nemáte ty nebo Bones oprávněné starosti ohledně důvodu, proč to dělá, pak jsou Tateovy city naprosto irelevantní.“

„Dělá mi starosti jeho motivace,“ prohlásil Bones. „Co když ho ovládne hořkost, že ji ode mě nedokáže odtrhnout. A aby bylo jasné, kamaráde, nepodaří se ti to. Otázka tedy zůstává – volí si svůj osud kvůli sobě, nebo kvůli ní? Pokud to dělá ze špatného důvodu, bude mít hodně času toho litovat.“

„Mé důvody jsou moje věc a můj závazek k práci kvůli nim neutrpí,“ promluvil Tate.

Bones se na něj mdle usmál. „Za sto let tuhle práci ani šéfa mít nebudeš, ale mým potomkem budeš stále. Budeš mi povinován věrností, dokud ti nepovolím založit si vlastní klan, nebo mě nevyzveš a neporazíš. Jsi si jistý, že chceš tuto dohodu podepsat?“

„Zvládnu to,“ řekl jen Tate.

Bones pokrčil rameny. „Pak jsme dohodnuti. Pokud vše půjde dobře, brzy budeš mít svého upíra, Done. Jak jsem slíbil.“

Don měl výraz napůl pohřební, napůl spokojený. „Doufám, že toho nebudu litovat.“

Doufala jsem stejně tak.

2. kapitola

Probudila jsem se v naší posteli sama. Ospale jsem se rozhlédla a zjistila, že Bones vůbec v ložnici není. Zvědavě jsem sešla do přízemí a našla ho v obývacím pokoji na pohovce.

Bones pozoroval z okna hory na horizontu. Upíři jsou schopní ztuhnout v naprosté nehybnosti, jako by se stali sochami. Jistě, Bones byl krásný tak, že by mohl být uměleckým dílem. Měsíční svit mu ozářil vlasy, až se zdály světlejší než tmavohnědé. Změnil si barvu z blond na přirozenou hnědou, aby byl při operacích nenápadnější. Slabé stříbřité paprsky laskaly plochy a prohlubeniny jeho zářící pokožky, zdůrazňovaly pevnou, vypracovanou figuru. Tmavá obočí měla barvu téměř stejnou jako jeho oči, když nezářily upíří zelení. Jakmile se otočil a pohlédl na mě, stíny mu jeho vysoké lícní kosti ještě zdokonalily.

„Ahoj.“ Přitáhla jsem si župan, který jsem si vzala na sebe, a ve vzduchu cítila napětí. „Děje se něco?“

„Nic, zlato. Jen jsem trochu nervózní.“

Zpozorněla jsem a posadila se vedle něj. „Nikdy nebýváš nervózní.“

Bones se usmál. „Něco pro tebe mám, ale nevím, jestli to chceš.“

„Proč bych to nechtěla?“

Bones sklouzl z gauče a poklekl přede mnou. Pořád jsem nechápala. Žárovka se mi v hlavě rozsvítila, až když jsem spatřila malou černou, sametem potaženou krabičku.

„Catherine.“ I kdyby mi to už nedošlo, pak by mi byl dost velkou nápovědou fakt, že poprvé za celou dobu, co ho znám, mě oslovil pravým jménem. „Catherine Kathleen Crawfieldová, vezmeš si mě?“

Až v tu chvíli jsem pochopila, jak moc jsem chtěla, aby mi tu otázku Bones položil. Jistě, byli jsme oddáni dle upírského práva, ale to, že se Bones řízl do ruky, ránu přitiskl k mé dlani a prohlásil, že jsem jeho žena, nějak neodpovídalo představám svatby v bílé, jakou jsem mívala coby malé děvče. Bones to navíc udělal, aby odvrátil hrozící potyčku mezi svými lidmi a lidmi jeho Pána Iana o to, kdo si mě zabere pro sebe.

Při pohledu na Bonese se však veškeré mé dětské představy vytratily do nicoty. Pravda, Bones je bývalý lidský gigolo proměněný v upířího zabijáka, a ne princ na bílém koni, ale žádná z pohádkových princezen se nikdy necítila tak jako já právě teď, s mužem, který mě k zešílení miluje, klečí přede mnou a ptá se, jestli budu jeho ženou. Hrdlo se mi sevřelo. Mohla jsem snad být šťastnější?

Bones si pobaveně i podrážděně zároveň odfrkl. „A teď ti došla slova. Pokud by ti nevadilo, zvol si jednu z možných odpovědí. To čekání mě ničí.“

„Ano.“

Do očí mi vhrkly slzy, přestože jsem se začala smát, jak uvnitř mě vřela čirá radost. Na prstu mě zastudilo něco chladného. Skoro jsem to neviděla, zrak jsem měla rozmazaný, ale zahlédla jsem cosi rudého.

„Nechal jsem ho vybrousit a upravit už před pěti lety,“ řekl Bones. „Vím, že si myslíš, že jsem byl do svazku s tebou nucený okolnostmi, ale to není pravda. Vždycky jsem si tě chtěl vzít, koťátko.“

Po tisící jsem zalitovala, že jsem Bonese před lety opustila. Myslela jsem, že ho chráním. Místo toho jsem nám oběma způsobila jen zbytečnou bolest.

„Jak můžeš být nervózní z toho, že se mě ptáš, jestli si tě vezmu, Bonesi? Zemřela bych pro tebe. Proč bych neměla chtít pro tebe žít?“

Dlouze a hluboce mě políbil, a když jsem se bez dechu odtáhla, zašeptal mi do rtů: „Přesně to mám v plánu i já.“

Později jsem se vyvlekla z jeho objetí a čekala na úsvit, který se blížil.

„Chceš někam utéct, nebo chceš obrovskou svatbu?“ zeptala jsem se ospale.

Bones se usmál. „Znáš upíry, miláčku. Opulentních večírků není nikdy dost. Také vím, že upíří svazek pro tebe není skutečnou svatbou, tudíž chci, abys takovou měla.“

Pobaveně jsem zabručela: „Páni, velká svatba. Máme spoustu času, abychom cateringové firmě objasnili jídelníček. Možné předkrmy: hovězí nebo mořské plody pro lidi, syrové maso a části těl pro ghúly… a na baru sud teplé čerstvé krve pro upíry. Bože, úplně vidím matčin výraz.“

Bones se ďábelsky usmál a vstal. Zvědavě jsem ho sledovala, jak přešel na opačnou stranu pokoje a na mobilu vytočil číslo.

„Justýno.“

Vrhla jsem se k němu ve chvíli, kdy jsem zaslechla matčino jméno. Bones přede mnou prchal, se smíchem odrážel mé výpady a dál mluvil.

„Ano, tady Bones. Ale no tak, takto hloupě mě přece nebudete nazývat… hm, ahm, hmmm, nápodobně. Jsem si jistý…“

„Dej mi ten telefon,“ přikázala jsem.

Ignoroval mě a uskočil z mého dosahu. Kvůli mému otci matka nenáviděla všechny upíry se skoro patologickou vášní. Dokonce se pokusila Bonese zabít – dvakrát – a proto si teď on řádně užíval svou malou odvetu.

„Vlastně, Justýno, nevolám, abych si s vámi popovídal, jaký nemrtvý vraždící maniak jsem… Jistě, i zvrhlý prostitut. Zmínil jsem se, že moje matka taková byla? Ne? Och, to je mi líto, vlastně pocházím ze starého rodu šlapek a prostitutek…“

Prudce jsem se nadechla, když Bones prozradil další střípek ze své minulosti mé matce, které se v tuto chvíli už musela dělat pěna u úst.

„…volám, abych vám sdělil dobré zprávy. Požádal jsem vaši dceru o ruku a ona souhlasila. Gratuluji, stanu se vaším oficiálním zetěm. Chcete, abych vám říkal mami rovnou, nebo počkáme až po svatbě?“

Vrhla jsem se po něm a jemu silou nárazu vypadl mobil z ruky. Bones se rozesmál tak silně, že se musel až nadechnout.

„Mami? Mami, jsi tam? Mami…?“

„Možná bys jí měla dát chvíli klidu, kotě. Vsadil bych se, že omdlela.“

Bývaly doby, kdy mě bodal trýznivý smutek, že se nikdy nestanu matkou. Jistě, můj otec byl nemrtvý tak krátce, že se mu podařilo matku oplodnit, ale upíři se obvykle nedokáží rozmnožovat. A já nikdy nechtěla riskovat, že se mé genetické zvláštnosti přenesou na dítě třeba při umělém oplodnění, a už vůbec jsem nemyslela na to, že bych při svém nebezpečném stylu života dítě adoptovala.

V tuhle chvíli jsem ale byla ráda, že matkou nejsem. Čelila jsem už na pohled děsivým upírům i ghúlům, ale hordy dětí nabuzených cukrem, ječících a běhajících od jedné videohry ke druhé, a já bez možnosti uniknout? To je teprve děsivá představa.

Bones, ten šťastný parchant, seděl venku před zábavním centrem. To kvůli tomu, jakou měl moc. Ostatní upíři by ho ucítili, jakmile by se přiblížil, tedy myšleno někde uvnitř, tudíž Bones obvykle sledoval přípravy show ze zákulisí, dokud koncert skutečně nezačal a naše oběť si nebyla vědoma toho, že po ní jdeme. Já neoplývala aurou typickou pro nemrtvé, která vyzařovala z člověka v různé síle, od slabé statické elektřiny až po silné elektrické šoky, podle moci daného upíra. Ne, mně srdce bilo a plíce dýchaly, takže jsem se zdála neškodná – tedy těm, kdo nevěděli, co mají hledat.

Dnes jsem měla skoro každý kousek kůže zakrytý. Nehrála jsem návnadu, takže jsem se nepotřebovala vyfešákovat jako šlapka. To Belinda na sobě měla top s hlubokým výstřihem a bokové džíny, které jí odhalovaly pěkně velký kus břicha. Natočila si vlasy a namalovala se, což bylo k vidění výjimečně, protože coby Donova zajatkyně se ven moc nedostala.

Při pohledu na Belindu a její blond vlasy, svůdný úsměv a křivky, které nikoho nenechají chladným, by žádný člověk nehádal, že je to upírka, zvláště protože byl den. I ti, kteří věřili v upíry, dál žili v bludu mýtu, že upíři mohou vycházet jen v noci, což spolu s ohranými povídačkami, že upíři spí v rakvích a dají se odpudit náboženskými symboly nebo zabít dřevěným kolíkem, byla lež.

Malý hoch po mém boku mě zatahal za ruku. „Mám hlad,“ oznámil.

Byla jsem zmatená. „Vždyť jsi teď jedl.“

Obrátil oči v sloup. „Paní, to bylo před hodinou.“

„Říkej mi mami, Ethane,“ připomenula jsem mu a nuceně udržovala úsměv, zatímco jsem lovila další peníze. Tohle byl ten nejdivnější kšeft ze všech. Radši nechci vědět, kde Don sehnal jako rekvizitu desetiletého kluka. Ale Ethana nám jako doprovod domluvil se slovy, že kdybychom trávili několik hodin v zábavním centru Chucka E. Cheese bez dítěte, mohli bychom být obviněni z pedofilie, nebo – no jasně – by v nás cíl viděl lovce upírů.

Ethan se mi vrhl po ruce s penězi, aniž by čekal, až přepočítám bankovky.

„Dík!“ řekl a vyrazil ke stánku s pizzou.

Dobře, to vypadalo věrohodně – celý den, a včera taky, jsem sledovala, jak jiné děti dělají svým rodičům totéž. Dobrý bože, za jídlo a všechny ty žetony na videohry jsem za poslední dva dny utratila víc peněz, než mě obvykle stál týden v barech na ginu s tonikem. Tentokrát to alespoň bylo na útraty strýčka Sama.

Zábavní centrum mělo jen jedno podlaží, takže bylo snadné mít Belindu na dohled, aniž bych na ni musela zírat. Byla v části nalevo od hlavního vchodu a hrála skeeball. Právě vhodila míč dalším dokonalým obloukem přímo do středu kruhů. Světla na automatu pohasla a ze štěrbiny na boku stroje se vynořily nové tikety. Belinda si jich nastřádala už pěknou hromádku. Obklopovalo ji několik tatíků, kteří se kochali pohledem na ni, a také pár dětí.

Ale nikde poblíž nebyl žádný jiný upír, i když bylo centrum spojováno se zmizením jedné rodiny před třemi týdny. Ne že by to někdo z nynějších návštěvníků vůbec tušil. Bezpečnostní kamera na parkovišti zaznamenala pár zářících zelených očí a Don usoudil, že do podivného zmizení rodiny jsou zapojeni upíři.

Nemrtví zabijáci rádi útočí na jednom lovišti víc než jednou. Což mě velmi překvapilo. Kdyby se ale upíři a ghúlové nevraceli rádi na místa svých činů, strýcovo zvláštní oddělení Národní bezpečnosti by nemělo co na práci. Někteří z nich neměli dost rozumu, aby se chovali jako blesk – ten nikdy neudeří na jednom místě dvakrát.

Zavibroval mi mobil. Vytáhla jsem si ho zpoza opasku, podívala se na něj – a usmála se. Na displeji se skvělo číslo 911, což znamenalo, že nám upír kráčí po parkovišti. Nespustila jsem oči z Ethana, zatímco jsem se pomalu blížila k Belindě. Hodila po mně otráveným pohledem, když jsem jí položila ruku na paži.

„Show začíná,“ zamumlala jsem.

„Sundej ze mě tu pracku,“ odpověděla, aniž by jí úsměv jen na chvilku povadl.

Naopak jsem jí paži stiskla. „Jestli se o cokoli pokusíš, zabiju tě. A to jen pokud se k tobě Bones nedostane první.“

Belindiny oči se na vteřinu rozzářily zelení, ale pak pokrčila rameny. „Ještě deset let a pak už se s tebou nebudu muset otravovat.“

Pustila jsem ji. „Přesně tak. Proto si nepodělej nabídku, kterou si ani nezasloužíš.“

„Neměla bys teď vycouvat, Smrtko?“ zasyčela tak tiše, že jsem ji skoro neslyšela. „Nechceš přece vyplašit rybu, ne?“

Chladně jsem si Belindu přeměřila, pak jsem se otočila a odkráčela pryč. To, co jsem řekla, jsem myslela vážně. Pokud se Belinda o cokoli pokusí a ohrozí tím kterékoli z těchto dětí, zabiju ji. Ale jak bylo řečeno, nechali jsme jí provaz dost dlouhý, aby se na něm sama oběsila. Jen jsme museli počkat, jestli se na něm zhoupne, nebo ne.

Při cestě za Ethanem mi mobil zavibroval znovu. Mrkla jsem na něj a téměř okamžitě zasténala. Zase 911. Blížili se k nám dva upíři. To nebylo dobré.

Došla jsem k Ethanovi, chtěla jsem ho mít na očích stejně jako vchod. Chvíli nato jsem zahlédla dva muže s charakteristickou pokožkou a účelnými pohyby, podle nichž se rozezná upír od normálního člověka.

Frustrovaně jsem se rozhlédla po zábavním centru. Se všemi dětmi kolem to bylo nejhorší místo, jaké si můžete vybrat na lov nemrtvého. Kdybych hrála návnadu, pak bych se ho snažila dostat na parkovišti, abych minimalizovala možné ztráty přihlížejících. Ale Belindě je to s velkou pravděpodobností jedno. No, nejspíš jí s tím budu muset pomoct.

Popadla jsem Ethana za ruku. „Je čas,“ řekla jsem mu.

Vykulil modrozelené oči. „Ti zlí lidé už přišli?“ zašeptal.

Pochybovala jsem, že Don Ethanovi – nebo jeho rodičům, ať už jsou ti šílení lidé, co svému dítěti dovolí něco takového, kdokoli – vysvětlil, co za „zlé lidi“ to je. Já se do vysvětlování rozhodně pouštět nehodlala.

„Nespustím tě z očí, ano?“ řekla jsem tiše, ale pevně. „Dopadne to dobře.“

Přikývl, viditelně si dodával kuráž. „Dobře.“

Hodný chlapec.

Telefon mi znovu zavibroval, na displeji se objevila další čísla.

911 – 911

„A do pr… sakra,“ opravila jsem se právě včas.

Ethan ke mně vzhlédl. „Co se děje?“

Zesílila jsem stisk jeho ruky. „Nic.“

Jasně že to byla lež. Vzhlédla jsem, právě když do dveří vešel třetí upír. Pak čtvrtý. Viděla jsem, jak se Belinda zarazila před dalším úderem na skeeballu, podívala se na ně a usmála se. Zeširoka.

Tohle bude zatraceně perné odpoledne.

3. kapitola

Netrvalo dlouho a upíři si Belindy všimli. Možná ji ucítili dřív, než uviděli, protože vešli dovnitř a ani ne po minutě si to namířili k ní. Pevně jsem svírala Ethanovu ručku a poslouchala, jak je Belinda zdraví. Natahovala jsem uši, jak to šlo, abych zaslechla, jestli jim prozradila, co by neměla. Jako past nebo Smrtka. Zatím dobrý. Belinda jen flirtovala – i když na trochu drsné téma. Začala se vyptávat, jestli sem přišli na lov.

„A proč myslíš, že tu jsme?“ mrkl na ni jeden z nich. „Kvůli té velké falešné myši?“

Ten druhý se rozesmál. Stiskla jsem zuby. Parchanti.

„Jsi tu s někým?“ zeptal se další a prohlédl si Belindu od hlavy k patě.

„S jednou holčinou, co jsem ji tu potkala, a jejím synem,“ řekla Belinda lhostejným hlasem. „Jeden z vás si může dát ji, ale já si zabírám to děcko.“

„Ukaž mi je,“ řekl tmavovlasý upír.

Odvrátila jsem se tak akorát, než na mě Belinda ukázala. Okamžitě jsem nahodila falešný úsměv a podívala se na Ethana. Neboj se. Nic se ti nestane.

„Blondýnka v černém roláku a džínech. Drží za ruku malého kluka. To jsou oni.“

„Pěkná,“ ocenil mě hnědovlasý upír a pak rychle dodal, „ale ne tak pěkná jako ty, to je jasný.“

„Díky.“ Z Belindina hlasu bylo jasné, že jí jeho dovětek nestačí, ale nechala to být. „Tak, jak to normálně děláte? Popadnete mrně a zmizíte?“

„Vidíš toho chlápka tamhle?“ Vysoký, hubený upír ukázal na muže s cedulkou zaměstnance. „Párkrát na něj zasvítím očima a on mi dá svoje oblečení.“

„Proč bys měl brát chlapovi oblečení?“ zeptala se Belinda nevěřícně. Hodila jsem po nich nenuceným pohledem. Hlavou mi vrtala tatáž otázka.

„Ne jeho oblečení, ale myší kostým,“ odpověděl upír s úsměvem. „Děti přesvědčíš, aby s tebou šly ven, jednodušeji, pokud na sobě máš ten kostým. I kdyby si jejich rodiče něčeho všimli, jeden z nás na ně zasvítí očima a oni odejdou domů s tím, že se nic neděje. Že jsou děcka pryč, si obvykle všimnou den dva nato. A nevzpomenou si, kde je ztratili.“

„Bereme je ven po jednom a strkáme do náklaďáku,“ dodal další. „Je docela teplo, takže nám tam nepomřou. A když je zhypnotizujeme, zůstanou celou dobu zticha.“

Stisk Ethanovy ručky jsem zesílila tak, že vykřikl bolestí. Uvolnila jsem ruku a horko těžko se udržela, aby se mi oči nerozzářily čirou zuřivostí. Zatím jsem je ještě zabít nemohla.

Belinda se usmála. „Upír v myším kostýmu? To musím vidět.“

Upír jí úsměv oplatil. „Počkej tady, drahoušku. Ta show se ti bude líbit.“

Jako na zavolanou se k životu probraly robotické figuríny a jejich představení začalo. Děti ječely blahem. Sledovala jsem, jak jeden z upírů následuje do zákulisí zaměstnance, kterého si předtím vyhlédli. Nespustila jsem ho z očí, dokud jsem nezaslechla druhého upíra.

„…hladový. Jdem si najít někoho k snědku,“ říkal právě rusovlasý upír a vydal se pryč od Belindy.

Pustila jsem Ethanovu ruku. Belinda na něj ukázala coby na svůj budoucí úlovek; on jediný byl v tomhle centru v bezpečí. Poklekla jsem, až jsem měla oči na úrovni jeho.

„Vidíš tu hru?“ zeptala jsem se a ukázala na nejbližší přístroj. „Zahraj si a nechoď nikam, dokud pro tebe nepřijdu já, nebo ten pán, co jsem ti ho předtím ukázala. Slib mi to.“

Ethan přikývl. „Slibuju.“

„Hodný chlapec,“ zamumlala jsem. Ethan se pustil do hry a začal do automatu házet všechny svoje žetony. S chladným vztekem jsem sledovala, jak se druhý upír vydal pro kořist.

„Všechny jednotky, připravte se,“ zašeptala jsem do mobilu. Tohle se může hodně rychle zvrtnout.

Nenápadně jsem se držela upírovi na dohled, když procházel sálem a pečlivě si vybíral děti, které tu měly doprovod, a které ne. U jednoho z přístrojů si žetony rozměňoval malý chlapec. Upír ho pozoroval a pak se k němu zezadu přikradl, když klučina procházel kolem různých her. Počkal, dokud nezašli za roh, a položil chlapci ruku na rameno.

Kluk vzhlédl – a to stačilo. Upíří oči na vteřinu zazářily a upír něco zamumlal, ale tak tiše, že jsem nic nerozuměla. Nikdo si ničeho nevšiml. Kluk se bez zaváhání vydal za upírem a zmizel za jednou z falešných stěn.

Šla jsem za nimi a uvědomila si, že si upír vybral vylidněné místo, sklad nefunkčních herních automatů. Teď klečel a dítě držel před sebou. Viděla jsem, jak se na chlapcově kůži odráží zelená záře upířích očí, když tam stál bez jakékoli snahy utéct nebo křičet.

Právě teď ho kousne. Přímo tady, a do minuty tělo schová za jedním z těch rozbitých přístrojů. Jeho rodiče se nikdy nedozvědí, že byl chlapec v nebezpečí, dokud ho nenajdou mrtvého…

Rusovlasý upír se sklonil, neměl strach z rodičů, z boha ani z nikoho, kdo by ho chtěl zastavit. Vytáhla jsem z rukávu stříbrný nůž a vykročila k němu. Pozdrav mého malého kamaráda, kreténe!

„Co to…?“

Do zad se mi opřela upíří moc a já se otočila za hlasem. Za mnou stál upír v myším kostýmu, obrovskou myší hlavu měl tázavě nakloněnou na stranu. Druhý upír pustil chlapce a pohled stočil k mému noži.

„Stříbro,“ zamumlal.

Představení začalo. „Do akce!“ zařvala jsem. Věděla jsem, že mě Bones uslyší, a hodila jsem nůž.

Zabořil se až po jílec do upírovy hrudi. V téměř stejný okamžik jsem se po něm vrhla, srazila ho na zem a několikrát tvrdě nožem otočila. Pak na mě dopadlo něco těžkého. A hebkého. Upír v myším kostýmu.

Převalila jsem se, skrčila nohy a upíra ze sebe skopla. Dopadl na videohru tak tvrdě, že stroj proletěl oknem. Slyšela jsem křičet Tatea: „Národní bezpečnost! Nikdo ani hnout!“ Hodila jsem několik dalších nožů, všechny se zabořily do upírovy hrudi pod myším kostýmem. Upír zaklopýtal, ale k zemi nešel. Ten zatracenej kostým musí být z hodně pevné látky.

Vytáhla jsem z pouzder další nože a pustila se do upíra. Bojoval tak tvrdě, jak jen v obrovském myším kostýmu mohl. Převalovali jsme se, snažila jsem se mu zabodnout co nejvíc nožů do hrudi, on se mě pokoušel bít pěstmi, ačkoli mu kostým překážel.

„Nech Chuckyho být!“ křičelo dítě. Pak se k němu přidaly další hlasy.

Kristepane, ty děti z toho budou mít emocionální trauma, když tu tak pozorovaly scénu, jak se podle nich očividně šílená ženská snaží ubít jejich milovanou postavičku k smrti. Čekají je roky nočních můr, pokud jim Bones neupraví vzpomínky.

Mně to bylo ale jedno. Dál jsem bodala noži do hrudi myšáka a slyšela jsem, jak se strhla jiná rvačka. Další upíři. Nakonec se mi nůž podařilo vrazit co nejhlouběji a upír pode mnou znehybněl. Otočila jsem ostřím.

Vstala jsem za zděšených pohledů přihlížejících dětí a jejich rodičů, ale na vysvětlování, že Chucky nebyl Chucky, ale jeho zlé dvojče, nebyl čas. S řevem se na mě vrhl blonďatý upír, lidi stojící mu v cestě odkopával stranou. Sáhla jsem po dalším noži a zjistila, že mi jich zbylo už jen několik. Vrhla jsem se na upíra. Hod jsem nemohla riskovat – pokud by se sklonil, nůž by skončil v komkoli, kdo by stál za ním. Ne, s ním si to vyřídím ručně. Oči se mi rozzářily zelení. Jen do toho, blonďáku, uvidíme, co v tobě je.

Při pohledu na moje zářící oči znejistěl, ale jen na vteřinu. Periferním viděním jsem spatřila, jak Belinda pěstmi buší do tmavovlasého upíra. Ze zřejmých důvodů jsme jí nedali žádné zbraně, ale byla úleva vidět, že bojuje na naší straně místo proti nám.

Zpoza blonďáka se vynořil další upír. Zavrčel a vystartoval po mně. Pak se jeho pohled stočil ke dveřím.

„Do prdele,“ slyšela jsem, jak zaklel, pak se otočil a vběhl za pódium.

Nemusela jsem se otočit, abych poznala, co ho vyděsilo; sama jsem ucítila, kdy Bones vešel do místnosti. Ale v tutéž chvíli mě upír udeřil, tudíž jsem si nemohla výhled na prchajícího vychutnat.

„Dostaň ho, já si podám blonďáka,“ zavolala jsem a snažila se vyhnout tesákům mířícím mi na hrdlo.

„Já si toho parchanta podám,“ zavrčel Bones a zmizel za obrovskými chlupatými robotickými figurínami, které stále na pódiu zpívaly a bavily diváky.

„Přesuneme to ven, lidi!“ přikázala jsem mezi jednotlivými kopanci, které jsme si s upírem vyměňovali. A rychle, než se nějaký rodič nebo dítě stane rukojmím.

Rychlým pohledem jsem našla Belindu, která už tmavovlasého upíra zvládla a nyní ho nesla pryč v téměř medvědím objetí. Zdálo se, že mu něco říká, ale při všem tom hluku jsem těžko mohla slyšet co.

Tvrdý úder přitáhl mou pozornost zpátky k blond upírovi přede mnou. Jen tě dostat o trochu dál, říkala jsem si v duchu. Nechci tě zabít před těmi dětmi. Už tak budou mít noční můry.

Když jsem ho vmanévrovala před díru v okně, kterou prorazila videohra, vyrazila jsem po něm a sklonila se, abych se vyhnula jeho ústům. Vypadli jsme z okna na parkoviště a dopadli tvrdě na beton. Zbylo mi jen několik nožů, nečekala jsem, že jich tolik vyplýtvám na myšáka Chuckyho. Musela jsem teď s noži šetřit.

„Mami, ať přestanou,“ slyšela jsem dítě a v duchu zanadávala. Tohle bylo to nejhorší místo, kde jsem mohla sejmout upíra. Podle zvuků měli mí chlapci problém zadržet rodiče a děti, aby se v panice všichni nevřítili na parkoviště, což by naši situaci jen zhoršilo. Dave vykřikoval příkazy, aby dostal tmavovlasého upíra, kterého svírala Belinda, do kapsule. Chytré. V ní by už nepředstavoval žádnou hrozbu a my bychom se s ním mohli vypořádat v klidu později.

Sklonila jsem se, abych se vyhnula prudkému kopanci, který by mi zlomil krk, když jsem spatřila, jak Belinda, která už upíra nedržela, zaútočila na Zacharyho, nového rekruta, a zabořila mu tesáky do hrdla.

„Tate, zastav ji!“ zařvala jsem a bezmocně sledovala, jak sebou Belinda škubla a Zachary odpadl. Ruku si tiskl k ráně a mezi prsty mu stékala krev. Pak Belinda utekla.

Slyšela jsem výstřely, nadávky a dunění těžkých bot, jak se za ní vydalo několik členů týmu.

„Nepřítel na útěku! Zabezpečte okolí!“ křičel Cooper.

Chladnokrevně jsem se na upíra před sebou usmála. „Na tohle nemám čas,“ zavrčela jsem a srazila ho k zemi. Udeřil mě pěstí, ale já se nebránila. Přijímala jsem rány, jednou rukou držela jeho tesáky co nejdál od svého hrdla a druhou jsem mu vrazila nůž do srdce. Třikrát jsem otočila a upír byl nadobro v pánu.

Odplazila jsem se z něj. Žebra mě neskutečně bolela, ale neměla jsem ani čas si bolavá místa prohmatat. Zleva mou pozornost přitáhly zvuky boje. Otočila jsem se právě včas, abych viděla, jak tmavovlasý upír, který měl být dávno v kapsuli, poslal k zemi dva nejbližší vojáky. Většina členů týmu, kteří nehlídali vchody, se vydala za Belindou, až na několik, kteří klečeli u Zacharyho. A upír využil příležitosti.

Dave se rozběhl proti němu, vyskočil do vzduchu, ale upír padl k zemi, jako tučňák se sklouzl po břiše a zmizel.

Co nejrychleji jsem uháněla za Tatem a Juanem, kteří se vydali za Belindou. Ale byli pouhými lidmi, nikdy by ji nechytili.

Ve vteřině jsem změnila rozhodnutí, dostanu Belindu. Ona byla větší hrozba. Znala jména členů týmu. Věděla o Donově organizaci citlivé informace a vzhledem ke svému uvěznění mohla bezpečnostní systém základny detailně popsat komukoli, kdo by byl dost šílený, aby se tam chtěl dostat. Rozhodně jsem jí nehodlala dát šanci cokoli komukoli prozradit.

Běžela jsem, jak nejrychleji jsem mohla, a brzy dohnala Tatea s Juanem. Nikde před sebou jsem Belindu neviděla, ale podle skřípání brzd a výkřiků lidí jsem poznala, že si to namířila přímo skrz frekventovanou silnici.

„Vezměte auto,“ křikla jsem na Tatea, když jsem ho míjela. „Sledujte mě!“

Ve svém pageru jsem měla vysílačku a autem mě mohou sledovat rychleji. A vypořádat se s policií, když na to přijde. Zaslechla jsem skřípění pneumatik. Rozběhla jsem se tím směrem, vřítila se do křižovatky a zahlédla Belindu, jak zamířila na vedlejší silnici. Ne, tohle ti nevyjde, pomyslela jsem si.

Ještě jsem zrychlila a přála si, aby mě žebra nebolela, jako by se s každým krokem lámala znovu a znovu. V duchu jsem se modlila, ať Belinda nevrazí do něčího domu a nesnaží se vzít rukojmí, ale možná o mně a mém týmu slyšela a spatřila toho tolik, aby věděla, že by jí to už vůbec nepomohlo. Ne, ona jen poběží, jako by jí za patami hořelo, a já ji za to proklínala.

Belinda přeskočila plot, aniž by na moment zaváhala. Alespoň že nebyla upíří Mistryní – takto mocní upíři dokáží létat. To bych byla v háji. Přeskočila jsem plot skoro stejně rychle jako ona, ale škrábla jsem se při tom o kovový hrot a rána se ihned nezahojila. Občas nemrtvým jejich schopnosti závidím. Docela bych je brala, bez té kompletní proměny v upíra.

Když jsem se k ní dostala natolik blízko, abych ji zkusila sejmout, vrhla jsem po ní nože. Zbývaly mi už jen dva, takže musejí zasáhnout cíl. Ostří se zabořila do Belindiných zad. Klopýtla, ale k zemi nešla. Zatraceně, minula jsem její srdce! Přesnost mých hodů při běhu a snaze sejmout zdrhající cíl ani zdaleka nedosahovala přesnosti zásahů nožem vrženým v pevném postoji. Poznámka: zapracovat na vrhačských dovednostech při běhu.

Ale ostří ji alespoň zpomalila. Prudké pohyby těla musely posouvat ostří směrem k srdci a Belinda se nemohla zastavit, aby si nože ze zad vytáhla. Snažila se na jílce dosáhnout za běhu, ale při krkolomné rychlosti si nože jen hlouběji zabořila do těla, místo aby je vytáhla. Belinda opět klopýtla a já se přinutila ještě zrychlit. Už tam skoro jsem… šlápni na plyn, Cat, nesmíš ji nechat utéct!

Sebrala jsem poslední zbytky sil a přidala. Podařilo se mi chytit Belindu za ramena a strhnout ji k zemi. Prudce se obrátila, vycenila tesáky a snažila se mi je zabořit do jakékoli nejbližší části těla. Ignorovala jsem to a přehoupla se na ni, plnou vahou jsem jí dopadla na hruď.

Belinda znehybněla. Její obrovské, chrpově modré oči se na vteřinu zadívaly do mých. Pak jí poklesla víčka a ze rtů se jí vydral řev, který o vteřinu později odumřel. Ostří v zádech jí probodlo srdce.

Nehodlala jsem cokoli riskovat. Obrátila jsem ji a oběma noži otočila. Cítila jsem, jak její tělo ochablo. Měla jsi přijmout těch deset let, pomyslela jsem si chladně. Jinak bys neskončila tady.

Ozval se křik a já se rozhlédla po okolí. Vypadalo to, že s Belindou ležíme na okraji něčího pozemku. Majitelka, postarší žena, vypadala docela naštvaně, že se jí na dvorku perou dvě ženské.

S povzdechem jsem se posadila. „Do toho, zavolejte 911. Budete se cítit líp.“ V policejní cele ale nikdy neskončím. Ne s Donovou reputací. Mimoto tu brzy bude Tate s dalšími chlapy, a stejně tak Bones, to se vsadím. On nepotřeboval vysílačku, aby si mě našel; šel by po pachu.

Žena zamumlala něco jako „vražedkyně“ a vešla dovnitř, zabouchla za sebou dveře. O chvíli později jsem zaslechla, jak volá policii.

Seděla jsem na trávníku vedle Belindy, zdvořile pokývla na pozdrav několika sousedům, kteří na mě vyjeveně civěli a pak se rozběhli zpátky do svých domovů, aby sami zavolali policii. Seděla jsem tam ani ne tři minuty, když jsem zahlédla blížícího se Bonese. Zpomalil, jakmile mě spatřil, a těch několik metrů ke mně už jen došel.

„Vše v pořádku, zlato?“

Přikývla jsem. „Škrábance a modřiny, nic vážného. Co upír, kterého sis vzal na starost ty?“

Klekl si vedle mě. „V tuhle chvíli se s Belindou zdraví v pekle.“

Skvělé. Jeden sice unikl, ale tři jsme dostali a nejnebezpečnější z nich se začal v odpoledním slunci měnit v prach.

„Co Zachary?“

Bones zavrtěl hlavou. Zhluboka jsem se nadechla a přála si, abych mohla Belindu dostat ještě jednou a aby ji to bolelo.

Skřípění pneumatik ohlásilo příjezd našich hochů. Chvíli na to z auta, které zastavilo přímo u nás, vyskočili Juan s Tatem.

Vstala jsem a oklepala ze sebe trávu a hlínu.

„Jak vidíte, hoši, Belinda dostala padáka.“

4. kapitola

Upír unikl. Dave si dával za vinu, že ho nestrčil do kapsule, ale Belindin útok na Zacharyho odvedl jeho pozornost, což ona samozřejmě také zamýšlela. Zachary vykrvácel dřív, než Bones zabil posledního upíra, takže se k němu nedostal včas, aby ho zachránil. Zachary podepsal naši verzi poslední vůle. Tu, ve které stálo, že si nepřeje být v případě smrti při výkonu služby přiveden zpět jako nemrtvý jakéhokoli druhu. Ctili jsme jeho přání a pohřbili ho.

Ukázalo se, že Ethan je sirotek, což vysvětlovalo, proč jeho rodiče neprotestovali proti tomu, aby si hrál na mého syna. Přinutila jsem Dona slíbit, že už nikdy pro něco tak nebezpečného nevyužije ani jeho, ani jakékoli jiné dítě, a že mu najde náhradní domov. Když může Don vést tajnou vládní organizaci pro boj s nemrtvými, pak najít domov sirotkovi nebude nijak těžké.

A pak nastal Tateův den D. Všichni se kvůli tomu sjeli na základnu. Chyběla jediná osoba, a to proto, že se její let zpozdil kvůli technické závadě. Mířila k nám Annette, první upírka, kterou Bones kdy stvořil. Měla pomoct s Tatem.

Byl to můj nápad. Bones s ní od chvíle, kdy se mě snažila vyděsit nechutnými detaily z jeho minulosti, sotva promluvil, ale já věděla, jak ho jejich odcizení mrzí. Takže jsem navrhla, aby se Annette střídala na stráži v Tateově cele, kam ho po proměně zamkneme. Bude trvat možná i déle jak týden, než Tate ovládne hlad, aniž by roztrhal první žílu, kterou by uviděl, takže prvních několik dní s ním nikdo s pulsem nepřijde do styku. Jako dobrovolník se už nabídl Dave, ale s někým třetím by měl Bones víc volného času. A Annette by tak dostala možnost si to u Bonese vyžehlit. No nejsem já úplný mírotvůrce?

Nyní jsem byla každopádně nervózní. Do půl hodiny Bones zabije Tatea, aby ho následně přivedl zpět. Od kousnutí k znovuzrození mohla uplynout hodina, nebo i několik. Naplánovali jsme to na osmou večer, hned po soumraku, kdy je Bones nejmocnější. Někoho proměnit stojí upíra mnoho energie, tak mi to aspoň bylo řečeno. Dnes to uvidím poprvé.

Podle domluvy Don nastavil videokamery. Tateovi na hruď nalepil elektrody, aby mohl zjistit přesný čas smrti a sledovat mozkovou aktivitu. Bones při pohledu na všechnu tu techniku jen potřásl hlavou a kysele se zeptal, jestli to bude také přenášeno online přes internet. Donovi to bylo jedno. Rozhodl se z téhle situace vytěžit co nejvíce informací k prostudování. V tomhle směru necítil kousek studu.

Tate byl v místnosti vyztužené titanovými pláty. Zatraceně, i smrtonosně vyhlížející operační stůl ověsili pouty ze stejného materiálu. Bones řekl Donovi, že všechna preventivní opatření jsou až moc, ale Don se příliš bál, že Tate po proměně zešílí a rozhodne se zdemolovat, co mu přijde do cesty. Nyní byl Tate připoutaný ke stolu a na sobě měl jen trenýrky, aby se dalo co nejjednodušeji manipulovat s elektrodami. Vklouzla jsem dovnitř, abych ho naposled viděla za jeho lidského života.

V blízké chladničce leželo hodně pytlíků s krví pro několik příštích Tateových obědů. Když jsem přistoupila k nakloněnému stolu a zatáhla, dokud neležel svisle, zabořil do mých očí indigový pohled.

„Bože, Tate.“ Hlas se mi třásl. „Seš si tím jistý?“

Přinutil se k úsměvu, ale jeho hlas nebyl tak vroucí jako obvykle. „Netvař se tak vyděšeně, Cat. Člověk by si myslel, že umřít tu máš ty, ne já.“

Položila jsem mu ruku na tvář. Jeho pokožka byla tak teplá jako moje. Tohle je naposled, kdy bude mít tuto teplotu. Tate si povzdychl a otřel mi tvář do dlaně.

„Byla to dost divoká jízda, co?“ zašeptal. „Vzpomínám si na dobu, kdy jsem v upíry ani nevěřil. Teď rozšířím jejich řady a zpovídat se budu tomu parchantovi, kterým pohrdám. Ironie, co?“

„Nemusíš to dělat, Tate. Můžeš si to rozmyslet a my to celé odpískáme.“

Zhluboka se nadechl. „Coby upír budu silnější, rychlejší a bude obtížnější mě zabít. Tým tohle potřebuje… a ty taky.“

„Neopovažuj se to dělat kvůli mně, Tate,“ řekla jsem důrazně. „Jestli je to kvůli mně, tak z toho stolu okamžitě slez.“

„Já to udělám,“ zopakoval a v hlase měl stejný důraz. „Nerozmluvíš mi to, Cat.“

Před odpovědí mě zachránil příchodem Bones. „Je čas, kotě.“

Odešla jsem do malé pozorovatelny v patře, kde byla obrazovka napojená na videokameru. Můj strýc už seděl v křesle a pozoroval monitor. Pak dovnitř vešli Juan, Cooper a Dave. Nedokázala jsem se odvrátit od obrazovky, kde jsem viděla, jak Bones s línou elegancí predátora kráčí k Tateovi. Tateův dech a tep se zrychlily.

Bones ho pozoroval bez náznaku jakékoli emoce. „Nedostaneš, v co doufáš, kamaráde, ale s tímhle rozhodnutím budeš žít po zbytek svých dnů. Takže naposled se ptám, chceš to?“

Tate se dlouze nadechl. „Už celé měsíce mě chceš zabít. Teď máš příležitost. Udělej to.“

Ve vteřině Bones zabořil tesáky do Tateova hrdla. Ten zalapal po dechu a ztuhl a přístroje zaznamenaly, že Tateův puls vystřelil k nebesům. Dave mě chytil za ruku a já mu ji stiskla, sledovala jsem, jak Bones mocnými hlty vysává z mého kamaráda život. Hrdlo se mu pravidelně pohybovalo, jak polykal jeho krev. Zvuky z monitoru EKG zpomalily rytmus. Když Bones zvedl hlavu, monitor už jen občasně, nepravidelně pípl.

Bones si olízl několik kapek, které mu ulpěly na rtech, vytáhl ostří a vrazil si ho do krku. Pak přitiskl Tateovu ochablou hlavu k ráně, v níž stále držel špičku nože, aby se zranění neuzavřelo.

Tateova ústa se pohnula, nejprve jen polkl několik kapek, pak se k ráně přitiskl a začal pít. Monitor mozkové aktivity EEG divoce pípal. Bones pustil nůž, když Tate se zavřenýma očima zabořil zuby do jeho krku a roztrhl mu kůži. Bones mu držel hlavu, necukal sebou, povzbuzoval ho, aby si vzal víc. Tate se nezdráhal, sál a tep jeho srdce zpomaloval rytmus, zpomaloval a zpomaloval, až najednou… ticho.

Bones odtrhl Tateova ústa od svého krku a stáhl ho na stůl. Monitor EEG řval jako pominutý, kdežto monitor srdeční aktivity ukazoval přímou linku. Tate se divoce roztřásl, zapíral se do pout, která ho držela na místě. Pak bezhlesně padl na stůl. Zemřel, ale ne na dlouho.

Hodiny se bolestně pomalu táhly. Bones seděl na zemi cely, vypadal, jako by odpočíval, ale já věděla, že nespí. Každou chvilku se podíval na Tateovo nehybné tělo. Napadlo mě, jestli cítí změny energie kolem Tateova těla. Pán ví, že EEG to dokáže. Po celou dobu ani na moment neztichlo. Bones už musel při všem tom pípání a ječení vřít uvnitř touhou rozmlátit ten přístroj na jednotlivé součástky.

Bones si po Tateově… smrti? Omdlení? Jak se vlastně dá nazvat stav, v němž se Tate teď nacházel? Bones si nabídl dvě z krevních konzerv, ačkoli plasmu z pytlíku nesnášel. Kdysi jsem se ho zeptala, proč prostě nepije tohle, místo aby kousal do lidí, a on odpověděl, že se ta chuť dá přirovnat k zkaženému mléku. Ale poté co daroval tolik krve Tateovi, potřeboval ji doplnit a chutě tu nehrály žádnou roli.

Juan zívl. Bylo po půlnoci a zatím jsme mohli pouze pozorovat, jak tam Tate leží. Přesto nikdo nevypadal, že by chtěl od obrazovky odtrhnout oči.

„Měli byste se jít vyspat. Zavolám vás, kdyby se cokoli změnilo,“ navrhla jsem. Jsem zvyklá být vzhůru dlouho do noci. Být polovičním upírem má výhody.

Don se na mě podíval unaveným, ale nesmlouvavým pohledem. „Myslím, že budu mluvit za všechny, když řeknu: Tak to sakra ne, zůstávám tu.“

Chlapi souhlasně přikývli. Pokrčila jsem rameny a stočila pohled zpátky na obrazovku.

Jediným varováním nám bylo, že Bones vstal. Pak se náhle Tateovo ležící tělo napjalo a začalo sebou mlít. Oči měl vytřeštěné, všemi svaly se zapíral proti poutům a z reproduktorů se ozvalo vrčení tak nelidské, až mě to vrazilo do židle.

„Ježíšikriste,“ zamumlal Don a hlas už ospalý rozhodně neměl.

Tate začal neskutečně hlasitě řvát. Ve šmouze, v niž se zběsilými pohyby proměnila jeho hlava, jsem krátce zahlédla, že má ústa otevřená… a z nich viditelně trčí tesáky. Tate dál řval, jako by se právě vrátil ze samotných pekel.

Bones řekl, že se noví upíři probouzí se spalující, nesnesitelnou žízní. Jeho slova se nám potvrzovala přímo před očima. Nezdálo se, že si je Tate vědom, kde je, nebo dokonce kým je. V očích, kterými propátrával malou místnost, v níž byl držen, z něj už nic nezbylo.

Bones očividně nijak nesdílel můj děs, že vidím kamaráda v takovémhle stavu. Přešel k chladničce, vytáhl několik pytlíků s krví a vrátil se k Tateovi.

Neslyšela jsem, co řekl, protože Tate pořád křičel, ale viděla jsem, jak Bones hýbe rty a pak sklání jeden z pytlíků přímo nad Tateova otevřená ústa. Ňam, ňam, prolítlo mi hlavou. Nebo spíš až do dna.

Bylo to jedno. Tate se nenapil z pytlíku – roztrhl ho, až měl obličej celý od krve, a jeho cvakající čelisti připomínaly spíš žraloka než muže. Bones, nijak nevyvedený z konceptu, sundal zbytky pytlíku Tateovi z tváře, dával si pozor na prsty, aby mu je Tate neukousl, a pak mu do úst vložil další krevní konzervu. Skončila stejně jako první.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nenávist až za hrob.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.