Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.
Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána.

B.V. Larson v nakladatelství

Série Povstalecká flotila

Povstalecká flotila

Flotila Orionu*

Flotila Alfa*

Flotila Země*

* Připravujeme

REBEL FLEET by B.V. Larson

Copyright © 2016 by B.V. Larson

Cover © Tomasz Maroński, 2022

Translation © Zuzana Komprdová, 2022

ISBN epub 978-80-7594-578-5

ISBN mobi 978-80-7594-579-2

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

Tato kniha je dílem fikce. Jména, postavy, místa i události jsou buď produktem autorovy představivosti, nebo jsou využity fiktivně. Jakákoli podobnost se skutečnými událostmi, lokalitami nebo osobami, živými či mrtvými, je čistě náhodná. Všechna práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována ani zprostředkována v žádné podobě a žádným způsobem bez písemného souhlasu autora.

=1=

Když jsem poprvé spatřil hvězdný tok, byla zrovna půlnoc, konkrétně okamžik, kdy se úterý stávalo středou.

Tou dobou jsem seděl na baru na tropickém ostrově Maui. Bar se jmenoval U TJe a neměl daleko do putyky. Byl to místní zapadák, žádná fajnová hospůdka pro turisty. Dav byl většinu času zticha a nehrála tu žádná hlasitá hudba, co by utopila burácení příboje, který zazníval ze vzdálenosti asi dvě stě kroků po mé pravé ruce. Takhle mi to vyhovovalo.

„Ouha!“ vydechl Jason.

„Copak…?“ zeptal jsem se.

„Leo, vidíš to?“ dotíral na mě.

Jason byl chlapík s do bronzova opálenou pletí, který byl U TJe štamgast. Byl asi o pět let mladší než já a za poslední měsíc nebo dva jsme se spřátelili.

Obrátil jsem se k němu a sledoval, kam se dívá. Nehleděl na oblohu, nýbrž na vlny. Zamračeně jsem se zadíval na místo, kde to bublalo. Tam dole byl nějaký zdroj světla, něco, co zbarvovalo pěnící vodu do zelena a bíla. Zbytek oceánu byl beze zbytku inkoustově černý.

„To je divný,“ souhlasil jsem. „Nemůže tam dole kýchat jeden z těch vašich havajských lávových výlevů?“

„Na téhle straně ostrova takové věci nemáme.“

Rozhodl jsem se mu věřit. Jako tulák z pevniny jsem tu strávil poslední dva měsíce, ale na přírodní jevy tohohle typu jsem byl sotva expert.

Když jsem se znovu podíval na Jasona, třeštil oči ještě víc než předtím. Tentokrát zíral na oblohu.

„Neříkej mi…“ řekl jsem a znovu následoval jeho pohled.

Společně jsme hleděli na nebe. To, co jsme spatřili, nás přimělo nechat naše drinky být a vyjít ven na otevřené písečné prostranství.

Hvězdy zářily jasně – ale bylo na nich něco nepřirozeného. Jsem rodák z Colorada, ze Skalistých hor, kde byly nádherné hvězdnaté noci na denním pořádku. Ale tato nebeská událost rozhodně nebyla nic běžného.

Hvězdy asi minutu podivně, třepotavě tančily. Pak se mezi Zemí a Mléčnou dráhou vynořila mlhovina. O termínu „mlhovina“ jsem se dozvěděl teprve nedávno ze zpráv. Podle všeho se tak říkalo oblakům prachu a plynů, které visely mezi hvězdami. Většinou šlo o důsledek toho, když nějaká hvězda vybuchla v novu – ale v našem nebeském sousedství se žádné umírající hvězdy nenacházely.

„Nespouštěj z toho oči,“ řekl Jason. „Nebude to trvat dlouho. Koukal jsem se na videa na netu – nikdy to netrvá dlouho. To svítící se na chvilku objeví a pak zase zmizí.“

Nehádal jsem se s ním. Ani jsem mu neřekl, jak se to svítící správně jmenuje. Místo toho jsem jenom spolu s ním civěl na oblohu, vědom si toho, že příležitost spatřit takovou tajemnou přírodní událost se člověku naskytne jednou za život.

„Umřeme, Leo?“ zeptal se najednou Jason. „Tohle to znamená?“

„Ech… Doufám, že ne.“

„Co myslíš, že je to tam ve vodě?“ otázal se o chvíli později, s pohledem opět upřeným na světlý bod v moři.

Jason byl mladý, mírně opilý a impulzivní – jako vždy, když měl dobrý den. Během posledního měsíce nebo dvou jsem to s ním dal dohromady, protože shánění melouchů a balení holek v barech jako tenhle mu šlo snad ještě líp než mně. Byl to způsob života, který jsem přijal za svůj poté, co jsem se vzdal kariéry u námořnictva.

„Hej…“ řekl jsem. „Kouká po nás Kim. Má s sebou dneska večer kamarádku. Pojďme…“

Ale to už jsem promlouval k Jasonovým zádům. Ten už totiž mířil rovnou zpátky do baru, odkud vedl průchod na písčitou pláž, a následně ovinul ruku kolem Kiminy kamarádky.

Kim Jasona moc nemusela. Podle všeho moc nemusela ani mě. Bůh ví, že jsme ze sebe vydali to nejlepší, ale oba jsme u ní pohořeli.

Ale mládenec jako já vždycky vyhlíží nové příležitosti. Koneckonců, „ne“ a „nikdy“ jsou dvě úplně jiná slova. S úsměvem jsem se připojil k trojici.

„Hoši, vy jdete tam ven?“ zeptala se mě Kim okamžitě. Ve tváři se jí zračila směsice obav a zvědavosti.

„To si piš,“ odpověděl Jason. „Honem!“

Společně jsme vyrazili přes pláž. Jak bychom to mohli neprozkoumat? Za poslední tři měsíce se to stalo několikrát, že se hvězdy na nějaký čas proměnily v zářící pole prachu, která se posléze vyhladila, a znovu se vynořily důvěrně známé třpytící se špendlíkové hlavičky. Pokud mi bylo známo, nikdo nikdy neohlásil, že by docházelo k nějakému dešti padajících trosek – ale to se možná právě změnilo.

„Tohle může být dost nebezpečné,“ konstatovala Kim.

„Ty se pořád bojíš,“ řekla Kimina kamarádka.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal jsem se nového děvčete.

„Tohle je Gwen,“ oznámil Jason a sjel mě přísným pohledem.

Hned mi docvaklo, oč mu jde. Zabíral si Gwen pro sebe. Zatraceně, ruku měl pořád ledabyle ovinutou kolem jejího pasu. To bylo po čertech rychlé, i na Jasona. Potkali se teprve před asi devadesáti vteřinami.

Jason měl vždycky slabost pro blondýnky, zato mně ke spokojenosti naprosto stačily Kiminy rovné černé vlasy. Když jsme došli k vodě, poučen konáním svého přítele jsem obtočil ruku kolem Kim. Loupla po mně očima. „Jsi opilej?“

„Ještě ne,“ odvětil jsem. „Podívejte! Pořád to tam bublá. To světlo mi připadá divný. Odkud to vychází?“

Kim zapomněla na mou ruku a nesetřásla ji. Vlastně udělala krok ke mně, zatímco jsme zírali do vody.

Od baru vypadala podvodní světla jen jako drobná skvrnka v oceánu, ze které pšoukaly bublinky. Zblízka ten podivný úkaz nabral jinou podobu. Ať už se tam dole nacházelo cokoli, bylo to obrovské.

„Nemůže to být žádné zvíře,“ mínila Gwen. „Ani velryba by nevypouštěla tolik plynů.“

„Souhlasím,“ řekl jsem. „Možná se potopilo malé letadlo – nebo loď.“

„Jak by nám mohlo něco takového uniknout?“ zeptala se Gwen.

Překvapeně jsem se na ni podíval. Neuniklo mi, jak je ta žena kultivovaná. Zněla jako někdo, kdo je vzdělaný a nejspíš taky sebejistý ve svých názorech. Což dávalo smysl, vzhledem k tomu, že se kamarádila s Kim. To pro Jasona nevěstilo nic dobrého.

„Nevím,“ odpověděl jsem jí, „ale tam dole musí být něco se zapnutými světly. Nemyslím si, že by to byl přírodní lávový výlev.“

„Ne…“ řekla Gwen. „Láva to není. To by to bylo oranžové a šla by z toho pára.“

„Je jen jeden způsob, jak to zjistit,“ prohlásil Jason. Stáhl si košili a podal ji Gwen.

„Co to vyvádíš?“ vykřikla. „Počkej – nemusíš tam chodit! Co když je to vařící nebo něco?“

„Pokud ucítím teplo, poplavu hned nazpátek.“

Mě na svoje malé dobrodružství nepřizval. Ani se neobtěžoval na mě podívat. Měl oči jenom pro Gwen a mně bylo jasné, že před ní předvádí něco jako pářící tanec.

Celé to bylo instinktivní a viděl jsem, že to funguje. Gwen vypadala zároveň ustaraně i vzrušeně. Udělala pár kroků za ním, dokud si nenamočila nohy ve vlnách.

Zalétl jsem pohledem ke Kim. Chlap udělá prakticky cokoli, aby udělal dojem na ženskou, a já nejsem žádná výjimka. Ale z toho, co jsem vyčetl z obličeje Kim, jsem nebyl moudrý. Vypadala zaujatá, ale zároveň naštvaná. Založila si ruce na hrudi. Podle všeho byla spíš typ člověka, co si dělá starosti, než co se vrhá do nebezpečí.

Sundal jsem si košili a podal ji Kim spolu s mobilem. S údivem se na oboje podívala.

„Ty tam fakt jdeš taky, Leo?“ zeptala se mě vážně. „Neměla jsem tě za šílence.“

Pokrčil jsem rameny. „Jestli si z Jasona ukousne žralok nebo něco takovýho, někdo ho odtamtud musí vytáhnout.“

Nehádala se. Neřekla ani slovo. Jenom mě pozorně sledovala, zatímco jsem s cákáním vkročil do příboje.

Jason už mezitím plaval pravidelnými tempy a hladce překonával vlny. Poklusem jsem vběhl do vody, začal se brodit a nakonec plavat – ale zatím jsem se nepotápěl. Něco mi radilo, abych to nedělal.

Jak jsem se blížil k jasnému, pěnícímu bodu, nejvíc mě překvapilo, že voda nebyla horká. Právě naopak. Byla ledová. Na Havaj nezvykle studená, a to i navzdory tomu, že vládla noc.

„Hej! Jasone!“ zahalekal jsem.

Zamával na mě přes rameno. A pak se potopil přímo do bublající oblasti.

Zmizel mi z dohledu. Uplynula asi minuta, během které jsem s narůstajícími obavami sledoval moře. Jason dovedl plavat jako delfín, ale tohle byl otevřený oceán.

Teď už jsem byl blízko místu, kde zmizel. Začal jsem šlapat vodu. Chlad zesílil a já se málem začal třást.

Voda stále pěnila a zelené světlo nepřestávalo zářit. Zato mlhovina nad mou hlavou, která se tak záhadně objevila, zvolna mizela a znovu ji nahrazovaly jednotlivé jiskřící hvězdy.

„JASONE!“ zařval jsem.

Žádná odpověď. Oceán byl prázdný.

Tehdy mi začalo docházet, že se Jason už možná nevynoří. Obrnil jsem se proti tomu, co jsem musel udělat. V armádě jsme všichni přísahali, že nikdy nenecháme nikoho napospas. Znovu jsem pocítil, jak to dávné nutkání riskovat vlastní zadek vítězí nad mým zdravým rozumem.

Na břehu za sebou jsem viděl a slyšel obě dívky. Byly teď ve vodě po stehna, asi padesát yardů za mnu. Něco křičely, ale vanul vichr a příboj narážel všude kolem. Jejich slova se zkomolila do pronikavého jekotu.

Nezáleželo na tom. Jasné bylo minimálně to, že vyšilovaly. Věděly, že Jason je tam dole už moc dlouho.

Asi sedmkrát jsem se zhluboka nadechl, potopil se do ledové vody a zamířil dolů ke zdroji toho zelenobílého světla.

Noční oceán je většinou černý jako tuš, obzvlášť za bezměsíčných nocí, jako byla ta dnešní. Zjistil jsem však, že díky zářícím paprskům, které přicházely zezdola, vidím docela dobře.

Dole bylo jasno – ještě jasněji, než jak to vypadalo z pláže. Jak jsem se blížil, musel jsem před tou září mhouřit oči.

Asi dvacet stop pod sebou jsem viděl oválnou oblast. Něco tam dole spočívalo a zuřivě bublalo. Přes bubliny jsem neviděl, co je způsobuje.

Světlo mi připomínalo jas, který vznikal při obloukovém svařování. Hořelo tu snad něco kovového? Ze zkušeností u námořnictva jsem věděl, že je možné svařovat pod vodou, ale nenapadlo mě, proč by k něčemu takovému mělo docházet zrovna tady.

Místo abych vplul přímo do bublin, jsem klesl níž a plaval okolo. Možná se tu Jason o něco zachytil. Kdybych ho tak zpozoroval a zvládl ho odtáhnout…

Vtom jsem ho uviděl. A hned mi bylo jasné, že má potíže. Do jeho ochablého těla bušily vypouštěné plyny, ale on přesto zůstával přilepený na dně. Prudce jsem vyrazil k němu a popadl ho za kotník.

Byl studený. Studený jako led. Pravou rukou se dotýkal toho, co způsobovalo to pozdvižení. Dotýkal se předmětu, z něhož vycházely ty bubliny. Jeho ruka se tam musela o něco zaklesnout.

Teď už jsem viděl základnu toho předmětu. Mělo to černý povrch posetý děrami, kterými vycházely ven bubliny i paprsky jasného světla. Nezíral jsem do něj moc dlouho, protože jsem se dovtípil, že by mi mohlo popálit sítnice.

Chytil jsem Jasona pod rameny tak pevně, jak jsem jen dovedl, zabořil se patami do mořského dna a zatáhl. Jason se ani nehnul. Sjel jsem vlastní rukou po jeho uvězněné paži. Šokovalo mě, když jsem zjistil, že mu ruka od lokte dolů vězí v kusu ledu.

Celou pravou paži mu pokrývala ledová krusta. Bublající kvádr ho k sobě nějak přimrazil a mně došlo, že kdybych se ho dotkl, zůstal bych tady dole uvězněný taky.

Netušil jsem, jestli je Jason naživu nebo mrtvý, ale já v sobě ještě nějaký vzduch měl. Celý svůj život jsem byl dobrý potápěč, a když bylo třeba, zvládl jsem plavat pod vodou tři minuty.

Napjal jsem svaly, semkl ruce kolem Jasonovy hrudi a zatáhl. Chodidla mi uklouzla po písčitém dně a já se málem dotkl té věci, co Jasona věznila.

Zatoužil jsem po noži. Kdybych měl nůž, mohl jsem ho použít na ten led nebo třeba i na jeho zápěstí – ale neměl jsem s sebou žádné vybavení. Nic z tohohle jsem neplánoval.

Na to, abych plaval zpátky nahoru a sháněl v baru pomoc, nebyl čas. Pokud Jason už nebyl mrtvý, v době, kdy bych se dostal zpátky dolů, by z něj nebožtík byl určitě.

Mému tělu docházel kyslík, ale v tu chvíli jsem dostal nápad. Přestal jsem jenom tahat a místo toho jsem jím začal kroutit ze strany na stranu ve snaze ten kus ledu odlomit.

Vždycky jsem býval ramenatý silák. Netrvalo to déle než pár vteřin. Najednou byl volný a vznášel se mi v rukou.

Plíce mě pálily, v tepnách mi bušila krev. Prudce jsem se odrazil ode dna. Se zoufalou touhou po vzduchu jsem Jasona vytáhl k hladině.

Držel jsem ho paží šikmo přes hrudník a plaval bokem. Lapal jsem po dechu a chtělo se mi zvracet, ale dotáhl jsem ho na pláž.

Obě dívky se k nám rozběhly, cákaly a křičely. Pomohly mi vytáhnout ho na břeh. Z baru vycházeli lidé se světly.

„Zavolala jsem 9-1-1 ještě předtím, než ses vůbec potopil,“ řekla Gwen. „Nemůžu uvěřit, že jsi ho odtamtud dostal. Co se stalo?“

„Měl ruku přimrzlou k něčemu dole.“

„Přimrzlou? Jak je to možné?“ chtěla vědět.

Na to jsem žádnou odpověď neměl. Došli jsme na písek a já Jasona položil. Začal jsem na něm pracovat, stlačoval mu hrudník a otočil hlavu, aby z něj mohla vyjít voda. Vydechoval jsem mu vzduch do plic, ale moc ho tam nešlo. Položil jsem mu dlaň zezadu na krk, abych ho podepřel a uvolnil dýchací cesty…

Někdy v tu chvíli začala Kim vřískat. Ani jsem se na ni nepodíval, příliš jsem se soustředil na to, abych přiměl Jasona zase dýchat.

„Jeho ruka…“ vzlykala. „Kde má ruku?“

To mě zaujalo. Podíval jsem se, abych zjistil, o čem to mluví.

Jasonova pravá ruka byla pryč. Byl to čistý řez, jako by ji někdo odsekl sekyrou.

Ale mně bylo jasné, co se stalo. Měl ruku přimrzlou k té věci tam dole. Zápěstí musel mít tak křehké, že jakmile jsem ho odtamtud vyprostil, prasklo.

Co mohlo být takhle zatraceně ledové?

=2=

Jason to nepřežil. Byl to dobrý kluk a naučil mě toho o světě tolik jako já jeho. Ale tomu byl teď konec.

Když doktor vyšel ven a sdělil nám to, Gwen začala plakat a vyběhla posuvnými skleněnými dveřmi ven. Těžko jsem jí to mohl vyčítat. Byla to turistka, která nás potkala jen krátce předtím. Na úterní květnovou noc to bylo zármutku až až, tím spíš s ohledem na to, že měla být na dovolené.

Doktor, chlapík jménem David Chang, smutně potřásl hlavou.

„Náramně podivný případ. Jeho ruka – říkal jste, že ji měl přimrzlou k nějakému podvodnímu objektu?“

„Přesně tak, doktore,“ odpověděl jsem. „Já ho od něj odtrhl.“

„A jmenujete se?“ chtěl vědět.

„Leo Blake, pane.“

Neurčitě přikývl. Viděl jsem na něm, že ho něco žere. Nebylo to tak těžké pochopit. Celá ta situace byla naprosto šílená.

„Když k tomu došlo, resuscitoval jste ho – to byla dobrá práce. Ale ani jednou nenabyl vědomí, ani v sanitce.“

„No…“ řekla Kim posmutněle, „aspoň netrpěl.“

Doktor Chang k ní zalétl pohledem, načež se obrátil zpět ke mně. „Měl nějakou infekci… Detekovali jsme ji v jeho krevních testech. Byl Jason někdy nedávno nemocný?“

„Ne, vůbec. Byl zdravý jako řípa. Vrhl se do toho oceánu, odhodlaný zjistit, co tam dole je.“

Doktor Chang přikývl. Bylo zjevné, že ho něco trápí. „No, budu to muset nahlásit CDC, jen pro jistotu. A vás budu muset požádat, abyste neopouštěl lokalitu… Pořád se cítíte dobře?“

Zamrazilo mě v zádech. Naznačoval ten chlap, že bych mohl být nějaký přenašeč?

„Je mi fajn,“ řekl jsem pevně.

„Skvěle! Ráno se prosím znovu zastavte. Budeme na Jasonovi celou noc provádět testy, ale jelikož jste byl poslední osoba, která s ním byla v blízkém kontaktu, rád bych otestoval i vás.“

„Paráda,“ řekl jsem nevesele.

S Kim jsme vyšli z nemocnice, ale zjistili jsme, že jsme zůstali sami. Gwen, která řídila, vzala roha.

„Když se chceš osvěžit, nic se nevyrovná procházce,“ řekl jsem Kim. „Doprovodím tě do hotelu.“

Vyrazili jsme dolů z mírného kopce. Kolem nás svištěla auta. Byla teplá, dusná a větrná noc.

Kim vypadala sklíčeně, tak jsem jí dal čas. Poté, co jsme ušli pár stovek yardů, se na mě konečně úkosem podívala.

„Dotkl ses té věci?“ zeptala se. „Tam dole ve vodě?“

„Ne,“ odpověděl jsem. „Viděl jsem, co to udělalo Jasonovi. Nechtěl jsem s tím nic mít.“

„To chápu, ale Jasona ses dotkl.“

„To ty taky,“ podotkl jsem.

Ve tváři se jí objevil vyděšený výraz.

„Máš pravdu,“ řekla. „Když jsem ho s tebou tahala z vody… Tehdy už tu ruku neměl… Určitě krvácel…Ve tmě a kvůli vodě bychom si toho nevšimli. Mohl infikovat…“

Zasmál jsem se. „No tak, Kim,“ řekl jsem. „Přestaň být tak ustaraná.“

„Nemůžu si pomoct,“ připustila.

„Podívej, pokud se nám tu šíří nějaký vesmírný virus, nějakou dobu bude inkubovat. Takhle funguje jakákoli nemoc, ne? Nemůžeš ji chytit okamžitě. Trvá to několik dnů.“

„Jo, tak to normálně bývá.“

„Doktor Chang je jenom opatrný.“

Povzdechla si a její dlaň si plíživě našla tu mou. Ruku v ruce jsme kráčeli dolů ze svahu k řadě jasně osvětlených hotelů, které byly rozeseté podél hlavní silnice mezi pláží a vozovkou.

Doprovodil jsem ji k jejímu pokoji. Zůstali jsme stát u dveří.

„To bylo fakt statečný, co jsi udělal,“ řekla.

„Ne tak statečný, jako když se Jason potopil za nějakým ztroskotaným UFO.“

Zavrtěla hlavou. „Ne, bylo to statečnější. On nevěděl, že to bude nebezpečný. Ty jo.“

Ten argument měl díry, ale abych se propadl, kdybych na ně upozorňoval. Místo toho jsem se na ni usmál.

Přemýšlivě si mě prohlížela. „Světle hnědé vlasy, něžné hnědé oči, výrazná čelist… Máš tělo opičáka, ale tvářičku jako neviňátko. Vsadím se, že ti projde všechno možný, co?“

„Ech…“ řekl jsem.

„Chceš jít dovnitř?“ zeptala se. Klopila oči, jako by byla najednou stydlivka. „Dneska v noci rozhodně spát nebudu.“

„Jasně,“ řekl jsem živě. Byl jsem utahaný, ale chlap musí takovéhle příležitosti popadnout za pačesy.

Během následující hodiny jsme se střídavě milovali a meditovali nad našimi pocity. Kim nikdy předtím nebyla tak blízko smrti a dost ji to vzalo. Když člověk vidí jiného člověka zemřít, vždycky mu to připomene, jak vrtkavý je jeho vlastní život. Kim se děsila toho, že ji čeká bezesná noc plná přemýšlení, a tak měla víc než jen nepatrný zájem o důvěrnosti – dokonce i s někým, jako jsem já.

Když konečně odpadla, zjistil jsem, že to já budu trpět nespavostí. Nedokázal jsem dostat z hlavy vzpomínky na všechno, co jsem dnes v noci viděl.

Říkal jsem si, že bych to měl nahlásit nějakému úřadu. V průběhu několika bezesných hodin jsem se rozhodl, co by ten nějaký úřad měl být zač.

Vymanil jsem se zpod Kimina spícího těla, vytáhl mobil a vyšel s ním na balkon. Pak jsem vytočil Washington D. C.

Jeden by si možná pomyslel, že telefonovat do hlavního města uprostřed noci bude nejenom zbytečné, ale přímo neomalené. Šestihodinový časový rozdíl to však řešil. Na východním pobřeží teď měli dopoledne.

Pokusil jsem se dostat k telefonu svého starého velitele, ale bez úspěchu. Místo toho, abych to vzdal, jsem zavolal do Pentagonu na obecné informace.

Zvedl to nějaký znuděný úředník. Poté, co jsem mu vysvětlil, oč mi jde, mě pošoupnul o stupínek výš. Další osoba byla žena, která alespoň zněla, jako že ví, co dělá.

„Jméno?“ zeptala se.

„Leo Blake, poručík námořnictva v záloze.“

Slyšel jsem, jak ťuká do klávesnice. „Co pro vás můžeme udělat, poručíku?“

„Včera v noci jsem byl svědkem hvězdného toku.“

„Poručíku Blakeu,“ přerušil mě hlas. „Tento jev vídají každý týden tisíce lidí. Je považovaný za přírodní fenomén, který věda prozatím nevysvětlila. Jakákoli hysterie je neopodstatněná…“

„Podívejte,“ skočil jsem jí do řeči. „Nevolám, abych vám kňoural do telefonu. Myslím, že něco dopadlo na Zem, a já se potopil, abych to našel. Můj kamarád, který s tím předmětem přišel do styku, zemřel.“

Hlas na pár vteřin utichl. „Tvrdíte, Blakeu, že jste měl osobní kontakt s neznámým předmětem, který měl nějakou vazbu na lokální hvězdný tok?“

„Přesně to tvrdím, ano.“

„Vydržte, prosím.“

Unaveně jsem obrátil oči v sloup a udělal, co mi hlas nakázal. Rozmlouvání s těmihle týpky od vlády ve mně vyvolalo spoustu různých vzpomínek. Dal jsem se k námořnictvu s tím, že tam udělám kariéru, ale v té době jsem byl čerstvě ženatý. To manželství nevydrželo a žena mě opustila. Potom jsem na kariéru rezignoval.

Havaj mi měla umožnit si na nějaký čas odpočinout a utřídit si představy o budoucnosti. Záhy se ze mě stal plážový povaleč, ale to nebylo nutně jenom špatné. Teď mě dostihl můj starý život.

Nechali mě čekat devět minut. To je ten problém s mobily, jde jim dobře dávat vám na srozuměnou, kolik času jste na nich promarnili.

Konečně to na lince znovu zapraskalo. Ozvalo se několik zapípání, až jsem si myslel, že mi to položili – ale pak promluvil nový hlas.

„Tady viceadmirál Shaw,“ pronesl hlas.

Ten šok mě okamžitě probral. V americkém námořnictvu bylo pouhých dvě stě šestnáct admirálů jakéhokoli druhu, maximum, které povoloval zákon. V důsledku toho se s nimi člověk zrovna běžně nepotkával. Fakt, že se mi podařilo dostat jednoho z nich k telefonu – no, to byl zatracený zázrak.

„Ech… pardon, že vás ruším, admirále Shawe,“ řekl jsem. „Jenom podávám hlášení o nezvyklém střetnutí, o kterém jsem myslel, že by…“

„Dovolte mi položit vám pár otázek, Blakeu,“ řekl Shaw náhle. „Dotkl jste se toho objektu, který jste nalezl?“

„Ne, pane, ne přímo. Potopil jsem se, abych zachránil kamaráda, který se ho dotkl. Ruka mu přimrzla k nějaké věci, která bublala jak čarodějnický kotel.“

„Někdo jiný přišel do kontaktu s tím objektem?“ zeptal se Shaw ostře.

„Ano, pane – ale nepřežil to. Zemřel sotva před pár hodinami.“

„Ach tak.“

Nastala pauza, během které jsem měl čas přemítat o tom, jak žádné z mých sdělení admirála zjevně nepřekvapilo. Nevyptával se na detaily ohledně bublání, ani světla nebo chladu. Ani se nezdál překvapený, že muž, který se toho dotkl, zemřel.

Připadalo mi, že se buď s někým radí, nebo si dělá poznámky, takže jsem čekal. Jsem od přírody netrpělivý člověk, ale pro pana admirála jsem byl ochotný vydržet hezky potichu.

„Proč jste odešel od námořnictva, Blakeu?“ zeptal se Shaw zničehonic.

„Ehm… Osobní problémy, pane.“

„Ach ano, vaše žena. Data se shodují. Je mi líto, že se váš osobní život obrátil vzhůru nohama, ale vaše oddanost vojenské službě takové záležitosti přesahuje. Jste vycvičený námořní pilot a o takové investice my neradi přicházíme.“

Zamračil jsem se. Nebyl jsem si jistý, co na to říct. Shaw zněl jako náborář.

„Jsem… Odkroutil jsem si, co jsem měl ve smlouvě, pane. A pořád jsem členem aktivních rezerv.“

„To je pravda. A já vás s okamžitou platností znovu povolávám do služby z důvodu pohotovosti. S nikým jiným o téhle záležitosti nebudete hovořit, rozumíme si?“

„Ježíšku na křížku!“ vypadlo ze mě neovladatelně. „Chci říct… omlouvám se, pane, ale je to pro mě šok. Ech… abych vám odpověděl na vaši otázku, ano, rozumíme si.“

Shaw se uchechtl. „Vítejte zpět u námořnictva, Blakeu. Zůstaňte v okruhu deseti mil od svých současných GPS souřadnic – ano, triangulovali jsme váš telefon. Pošlu někoho místního z Pearl, aby vás vyzvedl.“

V hlavě mi to vířilo jako brouk v záchodové míse. Nedokázal jsem to všechno zpracovat naráz. Co mám dělat? Co mám říct?

O předpisech jsem se s ním hádat nemohl. Bylo mi jasné, že když bude chtít, zatahá za nitky a zařídí si to. Nakonec mi na mysli vytanula otázka a já otevřel pusu, abych ji položil.

„Pane, co byla zač ta věc, co jsem tam dole našel? Vy to musíte vědět.“

Žádné odpovědi jsem se nedočkal. Telefon ohluchl. Někdy během posledních pár vteřin to admirál položil. Ten parchant se ani nerozloučil.

„Do prdele,“ řekl jsem a ruka s mobilem mi klesla.

Vyhlédl jsem ven na město, ale oči mi přitáhl oceán za ním. Byl černý jako inkoust a tu a tam se po něm pohybovaly drobné světelné tečky místních člunů. V dálce pluly větší lodě a nad nimi blikotala prolétávající letadla. Blížil se úsvit a nebe na východě už bledlo narůžovělým přísvitem, předznamenávajícím rozbřesk.

Svět tam venku plynul jako obvykle, zato v mém životě nastal náhlý a nečekaný zvrat.

Znovu a znovu jsem se v duchu ptal sám sebe: Leo, co tě to k čertu posedlo, že jsi vytočil to zatracený číslo?

=3=

Jelikož jsem dostal nakázáno zůstat, kde jsem, řekl jsem si, že Kimin hotelový pokoj bude na čekání stejně vhodný jako jakékoli jiné místo. Rozhodně lepší než ten chlívek u silnice, co jsem měl pronajatý já.

Vklouzl jsem zpátky do postele ke Kim, ale ta už nespala.

„Kdo to byl?“ chtěla vědět. „S kým jsi to mluvil po telefonu?“

„S nikým,“ zalhal jsem, protože tak zněl příkaz.

Nakopla mě do boku a já nespokojeně zabručel.

„Tohle ti neprojde,“ řekla. „Vypadni.“

Podíval jsem se na ni kalnýma očima. Vážně jsem se potřeboval vyspat.

„Co? Proč?“ dožadoval jsem se vysvětlení.

„Protože ti nehodlám trpět, že voláš jiným ženským z mého hotelového pokoje.“

„Tak to ne–“

Znovu mě kopla. „Ven,“ řekla.

„Sakra, ženská…“ Se zaskučením jsem vstal.

Už se mi dřív stalo, že mě někdo vykopl z postele, přeneseně i doslova. Mohl jsem se s ní hádat, ale bylo mi jasné, že mi to nijak neprospěje. I kdyby se mi podařilo ji přesvědčit, aby mi tu dovolila zůstat, stejně by mě nenechala si odpočinout.

„Pokud si to rozmyslíš, zavolej mi,“ řekl jsem a vypadl.

Vypotácel jsem se na pláž. Byla blíž než ta díra, kterou jsme měli napůl s Jasonem. A taky byla čistší.

Našel jsem si lehátko před jedním z plážových hotelů. Když jste měli štěstí, mohlo se vám podařit na takovém lehátku naspat pár hodin, než vás vyhodili.

Ukradl jsem si ručník, přetáhl si ho přes obličej a upadl do dřímoty. Taková věc byla nebezpečná, ale já byl zoufalý. Zaprvé vás mohli okrást. Taky se mi už párkrát stalo, že jsem se příšerně spálil, protože jsem spal moc dlouho bez opalovacího krému.

Rozhodl jsem se, že to risknu, a tvrdě usnul. Zdály se mi znepokojivé sny, které přerušil podmračený muž s obousměrnou vysílačkou.

„Můžu vidět vaši hotelovou kartu, pane?“ zeptal se mě.

Rozhlédl jsem se kolem sebe. Kdybych měl hádat, řekl bych, že je asi deset dopoledne.

„Musel jsem ji nechat na pokoji,“ řekl jsem. „Zajdu pro ni. Moje žena mě pustí dovnitř.“

Podezřívavě si mě měřil, zatímco jsem vyskočil na nohy a zamířil ke vchodu do hotelu. Musel jsem si pospíšit, aby se mě nestihl zeptat na jméno. Kdyby na mě zatlačil, prostě bych řekl, že je ten pokoj zapsaný na nějaké vymyšlené jméno – ale bylo nejlepší takový řetězec lží nenačínat.

Nechal jsem ho civět mi do zad a mluvit do jeho vysílačky. Kdybych vypadal jako bezdomovec, nejspíš by zavolal policajty. Já byl ale obdařen vzhledem muže, který by měl být zaměstnaný a úspěšný. Tento prostý fakt mě během mého života plážového povaleče dostal z průšvihu už několikrát.

Když jsem došel k hotelovým dveřím, usmálo se na mě štěstí, protože jeden z hostů zrovna vycházel ven. Zachytil jsem dveře a proklouzl dovnitř.

Zamířil jsem přímo na toalety v hale, kde jsem se dal do pořádku, co nejlíp to šlo. Překvapilo by vás, kolik toho člověk svede s mýdlem, vodou a hromadou šestipalcových hnědých papírových utěrek.

Poté jsem se vmísil do davu, který se shlukoval u snídaně zdarma. Nikdo nic nenamítal a já se najedl jako pán. Dokonce jsem si i přidal.

Osvěžený jsem vyšel předním vchodem ven z hotelu. Klíčem k tomuhle druhu života bylo tvářit se, že tam člověk patří, ať už je kdekoli. Vrátný mě pustil ven s úsměvem a pokývnutím, jako by očekával spropitné. Mohl jsem mu vysvětlit, že mám kapsy prázdné, ale místo toho jsem mu pokývnutí oplatil.

„Mohl byste mi zavolat taxíka?“ zeptal jsem se. „Potřebuju se dostat do nemocnice.“

Zamračil se, ale vyhověl mi bez otázek. Takovou úslužnost jsem oceňoval.

Když jsme dojeli k nemocnici, dal jsem řidiči něco ze své skromné hotovosti a zamířil na pohotovost. Vyžádal jsem si doktora Changa, ale odezva mě překvapila.

„Ten byl… zadržen,“ oznámila mi recepční. „Ale řekli nám, že vás máme očekávat. Prosím, posaďte se.“

„Zadržen?“ zeptal jsem se. „Chcete říct, že má už po směně?“

„Ne, pracuje od půlnoci většinou do půlky dopoledne. Ale už je to nějaká doba, co odešel.“

Začínal jsem z toho mít špatný pocit. Přesto jsem přikývl, jako by mě to nepřekvapovalo. „Přišli si pro něj ti chlapi od námořnictva, co?“

Zamrkala, načež přikývla.

„Dva muži?“ zeptal jsem se konverzačním tónem.

„Ne, tři. Ale jenom jeden z nich měl uniformu.“

„Ach tak. No, stavím se později.“

„Počkejte, měla jsem jim zavolat.“

Vytáhla kartičku, kterou jsem jí rychle sebral z  prstů.

„Pane? Tu kartičku potřebuju…“

Prostudoval jsem si číslo a podal jí kartičku zpět.

Přísně se na mě zamračila. „Jste nějaký zločinec?“ dožadovala se.

„Ne,“ ujistil jsem ji. „O nic víc než doktor Chang.“

To ji zjevně upokojilo. Ztlumila hlas a najednou byla přívětivější. „O co tady jde, pane Blakeu?“

„Vojenské experimenty,“ řekl jsem. „Jsem od námořnictva.“

„Aha…“ odpověděla. „Ten hvězdný tok, ke kterému došlo včera v noci! To jste byl vy tak venku, že ano? Všichni mluví o tom ubohém chlapci, kterého jste sem přivezl.“

V ten moment jsem se rozpomněl na rozkazy admirála Shawa.

„O tom bych neměl mluvit.“

„Chápu.“

Zase začala být odtažitá, tak jsem ji nechal být. Zrovna jsem vycházel ven, když jsem uviděl zastavovat auto. Seděli v něm tři muži. Jeden z nich měl na sobě mariňáckou uniformu.

Tihle chlapi vypadali nebezpečně. Dva, co byli v civilu, měli na tvářích obzvlášť nepříjemné výrazy. Připadali mi jako špioni – CIA nebo něco podobného.

Prudce jsem zabočil vlevo a vydal se směrem k silnici. Ani jednou jsem se neohlédl.

Za sebou jsem slyšel, jak napochodovali na pohotovost.

Něco se dělo. Říkejte tomu povalečova intuice, ale já vždycky poznám, když po mně slídí ochranka. A právě teď mě vzadu na krku pořádně svědilo.

Jasně, mohl jsem jít dovnitř a požadovat odpovědi. Ale co když mě na místě zatknou? Co když admirál Shaw vůbec nebyl admirál, ale nějaký špicl?

Otázka číslo jedna, která mě zajímala nejvíc, se týkala doktora Changa. Proč si ho odvedli a pak se vrátili bez něj? Kde je teď? Nebude to trvat dlouho, než jim ta upovídaná recepční prozradí, že jsem zrovna odešel. Instinktivně jsem vyzkoušel první dveře, na které jsem narazil a které vedly zpátky do nemocnice. Byly zamčené.

Poklusem jsem proběhl kolem budovy k její zadní části, kde jsem našel poblíž kontejneru na odpadky další vchod. Tyto dveře někdo zajistil zarážkou, aby zůstaly otevřené. Proč? Možná, že údržbář zatoužil po čerstvém ranním vánku.

Znovu jsem zpomalil do chůze a nonšalantně vstoupil do budovy. Každý, kdo by mě uviděl, by okamžitě věděl, že sem nepatřím. Měl jsem na sobě plavky, rozhalenou košili a sandály. K doktorskému úboru a laboratornímu plášti to mělo dost daleko.

Projít přes nemocniční kanceláře byl kousek, který byl moc i na mě. Zastavil mě první úřední šiml, který vykoukl na chodbu.

„Pane? Můžu vám pomoct?“

„To rozhodně můžete,“ oslovil jsem toho chlápka s krkem jako párátko, podezřívavýma očima a velkými kulatými brýlemi. „Obávám se, že jsem se ztratil. Můžete mě dovést do přízemí? Přišel jsem navštívit matku.“

„Ach tak, rozumím. Víte, že návštěvní hodiny ještě nezačaly?“

„Ne – pardon. Můžete mi ukázat, kde jde tu čekárna?“

Ten parazit mi věnoval pohled, z něhož mi bylo jasné, že se právě rozhoduje, jestli zavolat nebo nezavolat ostrahu. Sebejistě jsem vyčkával. Nakonec se usmál. Moje upřímná tvář se dneska vážně vyplácela.

„Přízemí je tímhle směrem,“ řekl. Ukázal mi kudy a vrátil se do své kanceláře. Zamířil jsem naznačeným směrem, ale po nějakých dvanácti krocích jsem to zalomil do první boční chodby, na kterou jsem narazil. Abych se vyhnul dalším slídivým očím, skončil jsem v údržbářské skříni.

Údržbáři obvykle pracovali v noci a tahle skříň byla příjemnější než jiné, ve kterých jsem se kdy ocitl. Řekl jsem si, že když si tu nějakou tu půlhodinku posedím, nejspíš to vzdají a půjdou hledat někam jinam.

Měl jsem spoustu času rozjímat nad povahou svých životních rozhodnutí a nad tím, jak vedla k téhle slabé chvilce. Ale především jsem se v duchu fackoval za to, že jsem vůbec volal do Washingtonu.

Vláda musela být z těch tancujících hvězd jako na trní. Ať už v návaznosti na to dělali cokoli, dělali to dost těžkopádně. Byrokrati nesnášeli nepředvídatelné události, a sledovat, jak se hvězdy na obloze vypínají a zase zapínají, bylo určitě něco, co měli hodně vysoko na svém seznamu nadepsaném „nepřijatelné“.

Napadlo mě, že bych někomu zavolal nebo napsal, ale bylo mi jasné, že moje hovory i zprávy budou sledované. A tak jsem vypnul mobil a šel ještě o krok dál – vyndal jsem baterku. Nechtěl jsem nic riskovat.

Navzdory veškeré snaze jsem asi po čtyřiceti minutách uslyšel před svou skříní dusot kroků.

„Tady,“ ozval se nějaký hlas.

Obrnil jsem se. Z nějakého důvodu jsem pohořel. Možná si přehráli záznamy z bezpečnostních kamer nebo vyslechli toho vlezlého úředníčka. Mohlo za tím být cokoli a vlastně vůbec nezáleželo na tom, co se podělalo. Dostali mě.

S falešným úsměvem jsem rozrazil dveře a vyšel ven mezi ně, jako by mi to tu patřilo.

„Pánové,“ řekl jsem. „Čekal jsem na vás. Půjdeme?“

Vztekle na mě vycenili zuby. Jeden z civilů, surovec s tak krátkým ježkem, až bylo divu, že ho při holení nepořezali do krve, vysunul spodní čelist. „Jdete s námi, Blakeu.“

„Vždyť to říkám – ale můžu napřed zavolat generálu Shawovi?“

Surovec se na vteřinu zatvářil překvapeně.

„Je to admirál Shaw, poručíku,“ ozval se mariňák. Byl to černoch s panděrem, který ale vypadal, že kdyby došlo na rvačku, uměl by se ohánět. To platilo pro všechny tři.

Obrátil jsem se na mariňáka. Byl to komandér, což znamenalo, že má vyšší hodnost než já.

„Jistě… Samozřejmě, pane.“

Tahle výměna mi poskytla menší množství informací. Zaprvé, šedou eminencí tu byl Shaw, který tahal za nitky. Očividně to vážně byl admirál – buď to, nebo to jako krycí hodnost používal před všemi. Lidi od CIA často předstírali, že jsou důstojníci téhle nebo tamté vojenské služby.

Prohlédl jsem si komandéra. Celkem jsem mu věřil, že je, za co se vydává. Opravdu by jako mariňák ublížil kolegovi námořníkovi? Jistý jsem si nebyl, ale cítil jsem, že se to zaručeně brzy dozvím.

=4=

Dovedli mě k autu, ve kterém jsem je viděl přijet. To bylo už skoro před zatracenou hodinou a já si nemohl pomoct – byl jsem na sebe pyšný, že se kvůli mně museli tak dlouho honit po nemocnici. Ani to nebyla velká nemocnice.

Surovec seděl na zadním sedadle vedle mě. Mariňák byl vpředu na místě spolujezdce a třetí muž řídil.

Řidič byl z té jejich bandy nejmenší a taky vypadal jako největší parchant. Byl tichý jako myška. Ani se na mě nepodíval do zpětného zrcátka, když jsem se snažil zachytit jeho pohled.

„Takže,“ začal jsem, „vy všichni sloužíte na základně v Pearl?“

„Já jo,“ odpověděl komandér.

„Nezachytil jsem ničí jméno,“ pobídl jsem je.

„To protože jsme ti žádný jména neřekli, ty blbče,“ prohlásil surovec vedle mě.

„Buďme zdvořilí,“ řekl mariňák. „Je to nováček.“

„Nechová se tak,“ trval na svém surovec. „Je moc v pohodě, jako by už tu hru uměl hrát. Je to tak, že jo? Někdo ti dal echo, viď, Blakeu?“

Ta řada tvrzení mě zmátla, ale nedal jsem to na sobě znát.

„Samozřejmě že vím, oč jde,“ řekl jsem, předpokládaje, že budou spíš mluvit otevřeně, když si budou myslet, že už chápu, co se děje. „Mysleli jste si, že je tohle všechno jenom náhoda?“

Surovcova už tak nízko položená obočí klesla ještě níž. Obrátil se v sedadle a položil ruku na opěradlo za mou hlavou. Počastoval mě zastrašujícím pohledem. Bylo to účinné, ale já předstíral, že je mi to jedno.

„Ty jsi pilot, že jo?“ zeptal se. „Vy hajzlové, co lítáte, si vždycky myslíte, že jste lepší než my ostatní.“

„Nevěděl jsem, že jste sloužil,“ odvětil jsem.

„U mariňáků. Dvakrát nasazenej v –“

„Zmlkni,“ ozval se komandér z předního sedadla. „Nevšiml sis, že tě vyslýchá, ty debile?“

Surovec vypadal naštvaně, ale zmlkl. Věnoval jsem mu drobný úšklebek a doufal, že se zase rozpovídá. Tvář mu zrudla a zaťal pěsti, ale mlčel dál.

Obrátil jsem pozornost ke komandérovi. Bylo jasné, že ten tady tomu velí.

„Co se stalo s doktorem Changem?“ zeptal jsem se.

„To vás nemusí zajímat, Blakeu.“

„Proč? Neprošel v krevních testech?“

Ta otázka z nějakého důvodu vyvolala silnou reakci. Zachmuřený řidič prudce odbočil ze silnice do boční uličky. Pokud jsem to byl schopen určit, ta cesta nikam nevedla. Mířili jsme k úpatí hor – pokud jste na kterémkoli ostrově souostroví Havaj odbočili od pobřeží do vnitrozemí, vždycky jste skončili v horách.

Ocitli jsme se ve farmářské oblasti nebo v nějaké přírodní rezervaci. Když jsem se ale zamyslel nad svou mentální mapou, mohla to klidně být část přistávací plochy ve vlastnictví armády. To by mě nepřekvapilo.

„Co to vyvádíš?“ zeptal se komandér řidiče.

Řidič, který byl celou dobu zticha, se jízlivě ušklíbl.

„Tohle je kravina,“ řekl. Překvapilo mě, že mluví s britským přízvukem někoho z nižší vrstvy. „Mám toho po krk. Skončíme to a půjdeme si po svým. Jak jsme se dohodli.“

„Blake je mariňák a ještě nepodstoupil krevní test,“ naléhal druhý. „Tohle nám neschválili!“

„Trhni si. Nakonec to stejně všechno půjde do prdele. Tak s tím můžeme začít rovnou.“

„Drž si svého syma pod kontrolou, Daltone!“ nařídil mariňák.

„Vyhrožuješ mi, Jonesi?“

V tuhle chvíli už jsem si začínal dělat starosti. Sice jsem si teď jejich obličeje mohl propojit se jmény, ale to mi náladu nijak nespravilo.

Všechny ty představy o mém bezprostředním osudu, se kterými jsem si pohrával, jedna po druhé mizely. Karanténa? Vězení? Nebo mě rovnou zabijou, aby něco udrželi v tajnosti? Nic z toho nesedělo.

A co to byl vůbec sym? Chtěl jsem to vlastně vědět?

Najednou jsem si uvědomil, že tihle chlapi nejsou na mojí straně o nic víc než já na jejich. Jenom ten mariňák vypadal, že má aspoň kouska slitování.

Dalton řídil jako šílenec. Všechny zatáčky řezal nejvyšší rychlostí, až to s námi házelo. To mi vnuklo nápad.

Když příště zabočil doleva, hodil jsem sebou na surovce, sedícího vedle mě.

„Jdi kurva ze mě!“

„Pardon,“ řekl jsem, zatímco jsem tichounce rozepínal jeho bezpečnostní pás.

Prudce mě od sebe odstrčil, až mi zaduněla hlava o kovový rám auta.

Tehdy se na mě konečně usmálo štěstí. Nejspíš to mělo být jedinkrát za celý tenhle dlouhý den. Zatímco surovec šmátral po bezpečnostním pásu, starý dobrý Dalton znovu prudce zabočil.

Natáhl jsem se k surovci, otevřel jeho dveře a prudce do něj strčil.

Do té chvíle jsem ani jednou nijak neprojevil sílu. Jak jsem říkal, jsem pevně stavěný chlap. Stejně bych ale neměl radost, kdybych se s tímhle mariňákem musel prát, ale koneckonců jsem ho prostě mohl překvapit.

Ukázalo se, že jsem to přehnal. Kombinace Daltonova divokého řízení, toho, jak prudce jsem do surovce strčil, a nezapnutého bezpečnostního pásu způsobila, že ten parchant vyletěl z auta jako vypálený z kanónu.

Na zlomek vteřiny jako by zůstal viset ve vzduchu, pořád vsedě. Pak rozhodil rukama a zmizel. Nemohl jsem si pomoct, abych se krátce neohlédl za autem a nepodíval se, jak udělal pár kotrmelců.

„Muž přes palubu!“ zahalekal jsem.

„Ty šílenej zkurvysyne!“ zavrčel Dalton. Dupl na brzdu, přesně jak jsem očekával.

Vzpamatoval jsem se jako první a vyskočil ven z auta. Pás už jsem měl rozepnutý, takže se mi podařilo dostat se ven dřív než ostatní.

Třikrát štěkla zbraň. Přikrčil jsem se a pootočil. Rozhodl jsem se přilepit ke kufru auta. Na to, abych vzal roha mezi palmy, co lemovaly ulici, jsem neměl dost času.

Vypálila další zbraň, ale zdálo se, že ne mým směrem. Neucítil jsem žádnou bolest ani neviděl vyšlehnout žádné jiskry od auta nebo od asfaltu.

Vyhlédl jsem zpoza kufru. To, co jsem uviděl, mě šokovalo. Oba muži měli vytažené bouchačky – ale nestříleli na mě. Stříleli po sobě navzájem.

Jones se držel za bok, ze kterého mu tryskala krev. Jeho uniforma vypadala, jako by ji právě vytáhl krávě z huby. S otřeseným výrazem ve tváři se opřel o dveře auta.

Dalton obrátil úšklebek i zbraň proti mně.

„Tak,“ řekl. „Teď je řada na tobě, kámo. Bude z tebe žrádlo pro velryby. Tak to vy prevíti od námořnictva říkáte, ne?“

Znovu jsem se přimáčkl ke kufru auta a začal ho obcházet, abych se Daltonovi vyhnul. Můj plán byl dostat se ke komandérově zbrani.

Dalton bohužel nebyl až takový hlupák. Než aby chodil kolem horké kaše – nebo v tomhle případě, aby mě honil kolem forda –, se raději přesunul k čumáku auta a stanul nad tělem umírajícího muže. Vpálil do něj ještě jednu kulku, aby měl jistotu, a jeho oběť se zhroutila.

Se smíchem se otočil, aby mě dohonil. Zoufale jsem se pokusil dostat k řidičovým dveřím, abych se podíval, jestli nenechal klíčky vevnitř – nenechal.

Dalton ke mně přistoupil a sjel mě pohledem.

„Smůla,“ řekl a namířil mi pistolí do obličeje. „Tebe jsem začínal respektovat. Ti ostatní byli moc velký poctivky. A nakonec moc blbí na to, aby vyhráli.“

Neměl jsem nejmenší tušení, o čem to mluví, ale když pevněji sevřel zbraň, vyslovil jsem slovo, které ze sebe nakonec dostane každá oběť vraždy: „Počkej!“

Bum!

Slyšel jsem to, i když jsem neměl.

Bum! Bum! Bum!

Dalton se s trhnutím otočil a padl k zemi. Moje první myšlenka byla, že ho dostal surovec ze zadního sedadla, ale po tom nebylo ani vidu, ani slechu. Nechali jsme ho čtvrt míle za sebou na silnici.

Pak jsem se podíval na druhou stranu a spatřil komandéra Jonese.

Opět držel v natažené ruce zbraň. Překvapilo mě, že je naživu. Možná svou smrt předstíral nebo chytil druhý dech. Nebyl jsem si jistý, co z toho, ale byl to on, kdo odpráskl Daltona.

V dálce jsem slyšel sirény. Obešel jsem auto a přešel k Jonesovi. Přidřepl jsem k němu. Jeho oči mě sledovaly a z děr v plicích mu hvízdavě unikal vzduch.

„Proč jsi zastřelil svýho parťáka?“ zeptal jsem se.

„Já už z téhle soutěže vypadl,“ zasípal, „ale chtěl jsem, aby vítězem byl mariňák – jako jsem já. Nebuď hajzl, Blakeu.“

„Lidi, vy jste naprosto šílený,“ řekl jsem a zavrtěl hlavou. „Nemám šajnu, co se sakra děje, ale každopádně díky, že jste mi zachránil zadek.“

Potřásl hlavou. „Před ničím jsem tě nezachránil. Proklel jsem tě. Pamatuj si: nikomu nevěř. Až přijdou, zjistíš, že není snadné je zabít. Měl bys jim vyříznout srdce, useknout hlavu nebo je možná spálit, aby sis mohl být jistý. Sakra, hoď je prasatům, ať z nich jsou sračky.“

Zahleděl jsem se do očí, které musely patřit šílenci – tím jsem si teď byl jistý.

„Musíš utéct,“ pověděl mi Jones. „Zahoď mobil. Nasedni do toho auta a jeď. Neohlížej se. Snaž se neposlouchat svého syma, dokud si nebudeš jistý, že ho potřebuješ, abys přežil. Někdy… ti bude lhát.“

„Nic z toho nedává žádný smysl,“ řekl jsem, „ale vy potřebujete zpátky do nemocnice.“ Se zasupěním jsem ho vzal pod rameny a pokusil se ho vyzvednout na sedadlo spolujezdce.

Překvapil mě tím, že mi strčil do obličeje bouchačku.

„Ne, Blakeu. Nech mě tu, nebo přisámbohu, že tě zastřelím. Vypadni odsud.“

Rozhodil jsem rukama a zavrtěl hlavou. Některým lidem se nezavděčíte. Vzal jsem Daltonovy klíčky a nasedl do forda. Nastartoval jsem a rychle odjel.

Když teď na ten okamžik vzpomínám, tak kdybych tím musel projít znovu, myslím, že bych to auto otočil a všechny je několikrát přejel.

Jen pro jistotu.

=5=

To auto jsem si nemohl nechat. Ani svůj mobil. Ale došel jsem k názoru, že než se jich obou zbavím, měl bych udělat ještě jednu věc.

„Viceadmirála Shawa, prosím,“ požádal jsem ústřednu Pentagonu v kanceláři námořní výzvědné služby.

„Pod takovým jménem tu nikdo uvedený není.“

„Tady komandér Jones na nezabezpečeném kanále. Máme tu pohotovost.“

„Vydržte, prosím.“

Vyčkával jsem. Bylo mi jasné, že se snaží zjistit moji polohu, ale bylo mi to jedno. Zatímco jsem čekal, nahodile jsem přejížděl z jedné prašné boční cesty na druhou, až jsem se dostal z jednoho konce ostrova na druhý.

Pak se telefon konečně znovu probral.

„Vaše kódové označení, prosím?“ vybídl mě nový hlas.

„Nemám žádné kódové označení. Chci mluvit se Shawem.“

„Nikdo s takovým jménem tu není.“

„Jestli chce Shaw vědět, co se stalo s jeho týmem, měl by si se mnou teď hned promluvit. Tohle je jeho poslední šance. Za pět minut se všeho zbavuju.“

„Vydržte, prosím.“

Se zasténáním jsem poslechl. Ve chvíli, kdy jsem usoudil, že už toho mám dost, na mě telefon znovu promluvil.

„Tady Shaw. Kdo je tam?“

„Poručík Leo Blake.“

„Blake?“ zeptal se. Zněl překvapeně. „Kde jste?“

„Jedu v autě, které mi půjčily vaše tři gorily.“

„Že vám ho půjčili? Chcete mi říct, že jste ukradl majetek vlády? Blakeu, tohle je…“

„Ty kecy si nechte od cesty… ech, pane,“ řekl jsem. „Vašim chlapům ruplo v bedně a pokusili se mě zabít – teda aspoň myslím, že to plánovali.“

„Poslouchejte mě pozorně,“ řekl Shaw. „Je možné, že máte nemoc, která může postihovat mysl. Chci, abyste se vrátil do nemocnice. Nikdy vás pořádně neotestovali. Až tam budete, všechno vám vysvětlí.“

Zasmál jsem se. „Jasně. Jako jste to vysvětlili doktoru Changovi? Proč je po smrti? Co udělal tak strašně špatného?“

Jen jsem rozhodil sítě kvůli informacím, ale Shaw na moment ztichl. A pak, jako každý správný prosťáček, spolkl návnadu.

„Chang měl tu nemoc taky. Je velmi nebezpečná. Musíte se okamžitě hlásit zpátky v nemocnici.“

„Je mi fajn. Jak se ta nemoc jmenuje? Jaké má symptomy?“

„Zatím nemá oficiální označení. Jde o napadení symbiotickým organismem. Parazitem, který postihuje mysl. Oběti trpí paranoiou a projevují se u nich násilné tendence. V pozdějších fázích je nahrazuje neovladatelná síla a bludy.“

To mi znělo pravdivě. Jones mluvil o „symovi“ a o tom, jak z něj člověk může zešílet. Z představy, že bych měl v těle parazita, mi vstávaly vlasy hrůzou na hlavě. Nic z toho jsem ale nedal na svém hlase znát.

„Když nad tím tak přemýšlím,“ řekl jsem, „Dalton měl trochu pěnu u huby. Jones ho musel odstřelit jako psa.“

Admirál Shaw se najednou rozzuřil. „Kde jsou moji operativci, Blakeu? Podejte mi kompletní hlášení, to je rozkaz.“

„Ani nevím, jestli jste skutečný admirál,“ řekl jsem. „Na ústředně tvrdili, že v budově nikdo s takovým jménem není. Přemýšlím nad tím, že bych s celou touhle historkou šel do televize.“

Shaw se zle zachechtal. Takovou reakci jsem od něj nečekal.

„Myslíš si, že je zvládneš všechny, chlapečku? V tom to je?“ zeptal se. „Tak do toho, jen to zkus. Nabarvi si zadek na červeno a vystrč ho na tohohle bejka. Budou se moct přerazit, aby se k tobě dostali, a do zítřejšího poledne z tebe bude nebožtík.“

Vzpomněl jsem si na Daltonovu krvežíznivost a musel jsem přemýšlet, jestli nemá pravdu. V každém případě to neznělo povzbudivě. Rozhodl jsem se změnit taktiku.

„Budu s vámi mluvit, ať už jste kdokoli, Shawe, z dobroty srdce. Ti tři, které jste pro mně poslal, jsou všichni po smrti, možná kromě toho mariňáka. Ten vypadl z auta v asi sedmdesátce, takže možná ještě dejchá.“

„Tomu nevěřím… Dostal jsi je všechny? To je úžasné. Proměnil ses nějak? Infikoval ses dřív, než jsi tvrdil?“

Proměnil?

„Ehm… ne,“ řekl jsem.

„Celé to byla léčka, že ano?“ pokračoval Shaw zvýšeným hlasem. „Jsi finalista, který hraje za někoho jiného, predátor, který loví ostatní, zatímco předstírá, že je slabý!“

„Sakra, další nesmysly o tom zabíjení, jako by bylo součástí nějaké hry. Abych odpověděl na vaše obvinění, vaší malé soutěže se neúčastním. Ani neznám pravidla. Jenom jsem měl štěstí a párkrát jsem měl dobrý postřeh. A Jones mi umožnil si trochu vydechnout, než umřel. To je všechno.“

„Ne,“ řekl. „To není pravda. Pokud jsi přežil takhle dlouho, musíš být dobrý, ať už si toho jsi vědom nebo ne.“

„Tahle konverzace musí brzo skončit,“ řekl jsem. „Nemůžu vám dovolit, abyste mě vystopovali.“

Ztěžka si povzdechl. „Dostal jsi mě do velmi ošemetné situace.“

Nad tím jsem obrátil oči v sloup. On nebyl ten, kdo prchal o život, lapený na ostrově v Pacifiku.

„Pardon,“ řekl jsem, „ale za posledních dvanáct hodin v mé blízkosti umřelo pět lidí. Mám problém pro vás ronit slzy, admirále.“

„A navíc neukázněný chytrolín… O tom jsem se dočetl ve tvém spisu, ale netušil jsem, že je to až takhle špatné.“

„Nějaká poslední slova, než zavěsím?“ zeptal jsem se.

„Ano. Zůstaň naživu. Jsi jeden z posledních na naší straně – každopádně jeden z posledních z naší armády. Je nezbytně nutné, abys prozatím zůstal naživu.“

„Hodlám se sakra vynasnažit, pane.“

„Až se dostaneš na nějaké bezpečné místo, zavolej znovu na tohle číslo. Použij kódové označení ‚Orion‘. Budeš si to pamatovat?“

„Orion. Rozumím.“

Zavěsil jsem a vyhodil telefon z okna. Pak jsem se otočil na pětníku a zamířil k plážové oblasti, kterou jsem dobře znal. Auto jsem nechal na parkovišti, kde nestála žádná auta, zato bylo plné harampádí, a odešel ve svých sandálech.

Poté co jsem ušel míli, jsem se ocitl ve známém prostředí. To bylo pozitivum života na ostrově. Rychle jste se naučili orientovat. Maui mělo koneckonců méně než 40 mil na délku.

Kdesi v dálce za sebou jsem slyšel sirény a jiné podobné zvuky. Byl jsem si jistý, že někdo měl asi vztek, jaký masakr jsem za sebou zanechal.

Trochu rozechvěle jsem došel ke svému bývalému domovu. Abych se nevystavoval nebezpečí, prošel jsem kolem něj napřed z plážové strany.

Policajti už tam byli. Pokračoval jsem v chůzi podél pobřeží a házel kamínky do příboje, jako bych si jich ani nevšiml. Pečlivě jsem se vyhýbal pohledu na budovu. Bylo mi jasné, že se tam už nikdy nemůžu vrátit.

Sakra. Bez peněz to nebude žádná legrace. Moje peněženka teď byla víc než zbytečná. Kdybych použil kreditku, začala by blikat všechna červená světla v D. C.

Lačně jsem pomyslel na dutou nohu postele, ve které jsem měl schovaných pár set babek. Zavrtěl jsem hlavou. Toho všeho jsem se musel vzdát.

Šel jsem po pláži a u sebe neměl nic než oblečení na hřbetě. V duchu jsem si začal psát seznam lidí ve svém životě, kteří měli dostatečné prostředky a které bych mohl kontaktovat.

Seznam to byl krátký, ale bylo na něm pár duší, co by mi mohly podat pomocnou ruku. Zbytek dne jsem strávil tím, že jsem je jednoho po druhém navštěvoval. Dal jsem dohromady celkem sto osmdesát osm dolarů. To nebylo nic moc, obzvlášť na Havaji.

Konečně padla noc, a jaká to byla úleva! Věděl jsem, že ve tmě pro ně bude těžší mě najít. Kromě toho se mi už podařilo se spálit, navzdory tomu, že jsem stopil slamák a košili s dlouhým rukávem. Pálily mě dokonce i prsty na nohou v sandálech.

S povzdechem jsem zamířil zpět k hotelům na pláži. V asi deset hodin jsem klepal na Kiminy dveře, i když jsem tušil, že zrovna může být někde na párty.

K mému překvapení mi otevřela, nepochybně poté, co si mě důkladně prohlédla kukátkem.

„Co chceš?“ uhodila na mě.

„Mám bolesti,“ řekl jsem. „Potřebuju pomoct.“

Kim mě sjela pohledem od hlavy k patě.

„Spálil ses,“ řekla nakonec.

„Jo.“

„Slyšel jsi někdy o opalovacím krému?“

Zavrtěl jsem hlavou, sundal si klobouk a vzal ho do obou rukou.

„Omlouvám se,“ řekl jsem s očima sklopenýma na ukradený klobouk. „Je mi líto, že ti dělám trable. Půjdu.“

Pomalu jsem se otočil, ale ona si povzdechla a otevřela dveře dokořán.

„Pojď dál.“

Vešel jsem dovnitř s výrazem smutného psa, kterého přistihli, jak čůrá na nábytek. Kim se rozpovídala o Jasonovi a událostech předchozí noci. Shodli jsme se na tom, že jeho smrt byla pořádný šok. Neřekl jsem jí nic o tom, že jsem od té doby zabil dva nebo tři útočníky – nepředpokládal jsem, že bych si tím u ní nějak přilepšil.

O čtyřicet minut později mě pozvala na burger. Snědl jsem tři, koneckonců jsem nejedl celý den. Byl to skvělý pocit, moct dělat něco jiného než courat po ulicích.

S vědomím, že potřebuju pomoc, jsem jí nakonec pověděl o tom, co se toho dne událo. V mé výrazně upravené verzi té historky jsem těm mužům v autě utekl bez použití násilí. Byl jsem pouhá oběť, kterou honili po ostrově nemilosrdní vrahouni.

„Nemůžeš zavolat svým rodičům?“ zeptala se mě.

„Ne,“ odpověděl jsem. „Nechci je do toho zatahovat. Co když ti cvoci pak půjdou i po nich?“

Ustaraně na mě hleděla. „Zato za mnou jsi přišel. S tím jsi žádný problém neměl, zatáhnout do tohohle šílenství mě.“

„O tobě admirál Shaw neví. Nevědí, že můžeš být taky infikovaná tím… ať už je to cokoli.“

Kim si olízla rty. Viděl jsem, jak její starostlivý mozek přechroustává, co se děje. A nechutnalo mu to.

„Co když půjdou po mně? Co mám dělat? Mám si zkrátit pobyt a utéct zpátky na pevninu?“

Něco v jejím hlase mě přimělo vzhlédnout od druhého pytlíku hranolků. Uviděl jsem, jak má rozšířené oči, viděl jsem strach, který se v nich zračil. Trochu panikařila.

„Jen se drž dál od nemocnic. Vypadá to, že díky tomu člověka najdou.“

„Ale co když onemocním?“

„Neboj,“ řekl jsem. „Já vytáhl Jasona z vody a dal mu dýchání z úst do úst a je mi furt fajn. Nejsi nakažená. Jsi v pohodě.“

„Možná máš nějakou přirozenou odolnost,“ řekla, zatímco si navíjela na prst své dlouhé tmavé vlasy. „Možná, že ve skutečnosti hledají mě.“

„Jak jsi na to přišla?“ zeptal jsem se.

Znovu se na mě krátce zahleděla, načež se zničehonic usmála.

„Jen tak,“ řekla. „Určitě jsi unavený, co? Vraťme se do hotelu.“

Zaplatila účet a odešli jsme. Chtěl jsem nechat dýško, ale byl jsem prostě zpropadeně chudý. Měl jsem z toho tak trochu špatný pocit. V duchu jsem si slíbil, že až se tenhle malér urovná, najdu si práci a splatím všechny svoje dluhy.

„Tohle je poslední týden tvé dovolené, že?“ zeptal jsem se jí.

„Jo. Ale Gwen vzala roha. Zítra letí zpátky domů. To, jak viděla Jasona umírat… bylo toho na ni moc. Jsem na tomhle ostrově sama.“

„Přemýšlíš, že to taky zabalíš?“

„Možná. Pojďme si dát panáka. Vypadáš, že by ti prospěl.“

Dali jsme si jich několik. Měly páru, a když nastala půlnoc, byl jsem poprvé za posledních čtyřiadvacet hodin šťastný. Ruku v ruce jsme zamířili zpátky na její pokoj.

Kim nebyla tak opilá jako já. Svoje pití si šetřila. Padli jsme na její postel a ona se neurčitě usmála.

Dotkl jsem se jí a ona se napřed odtáhla. Pak se ale pomalu podvolila. Znovu jsme se milovali. Byl to skvělý pocit, být naživu.

Byl to dlouhý den, a když jsme se vzájemně uspokojili, odpadl jsem. Ani jsem si nesundal sandály. Byl jsem totálně mrtvý.

Zrovna jsem se nořil do snu, když jsem uslyšel nějaký divný zvuk. Jakési zařinčení.

Otevřel jsem jedno oko. Nade mnou stála Kim, ve tváři výraz nespoutané zuřivosti. Oběma rukama svírala dlouhou kovovou stojací lampu. Držela ji jako pálkař, který se chystá na homerun. Se zasupěním švihla těžkým podstavcem lampy dolů ke mně.

Zcela očividně mi chtěla rozbít hlavu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Povstalecká flotila.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.