Nalini Singh v nakladatelství

FANTOM Print

Otrokyně citů

Předtuchy smyslnosti

Ledové pohlazení

Nalini Singh

FANTOM Print
2015

Copyright © 2007 by Nalini Singh

Translation © Alžběta Lexová

Cover © Chris McGrath

ISBN 978-80-7398-762-6 (ePub)

ISBN 978-80-7398-763-3 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Věnování

Psaní je samotářská činnost, není však osamělá, obzvláště když vás obklopuje taková spousta úžasných lidí jako mě.

Doma: Mojí rodině, těm, kteří dokážou přetrpět moje tvrdohlavé soustředění, když pracuji, a dělají to neskutečně stylově. Díky, že mě nenutíte vařit a uklízet… nebo vysávat… nebo prát… Miluju vás, lidi!

Na pláži v Kalifornii, kde usrkává margaritu (nebo by to dělala, kdyby neměla obsesivně-kompulzivní klienty): Nephele Tempestové, mojí agentce a první osobě, která se zamilovala do mého světa Psyů a měňavců. Díky, že tak skvěle zastupuješ moji práci. Kdybychom se někdy sešly osobně, zvu tě na margaritu!

U mého vydavatele: Cindy Hwangové, mojí brilantní editorce, která mi dopřává svobodu následovat fantazii, ať už mě vede kamkoli; Leise Pedersonové, supervýkonné asistence editorky (která už mě má pravděpodobně plné zuby po všech těch editačních maratonech po telefonu!); a nepřekonatelnému týmu, který stojí za výrobou mých knih. Velký dík za všechno, co jste udělali od prvního dílu série Psyové / měňavci.

Na neznámých místech: Všem knihkupcům, čtenářům, recenzentům, knihovníkům a blogerům, kteří mé knihy dodnes podporují. Kdybych vás měla všechny jmenovat, nevystačila bych s vyhrazeným místem, což je podle mého názoru úžasná věc, která ve mně vyvolává nesmírnou pokoru. Moc děkuji.

Před mými dveřmi, kde se dožadují, abych vyšla z domu dobrovolně, nebo mě vytáhnou násilím: Mým přátelům, kteří snášejí moje poustevnické tendence, aniž by nade mnou definitivně zlomili hůl. Nemusím vás jmenovat, víte, o koho se jedná. Cítím se požehnaná, že vás mám ve svém životě.

A uvnitř mé hlavy: Mým postavám, které mě nechávají vyprávět své příběhy. Díky.

Šípové komando

Mercury byla sekta. Tak to alespoň všichni na začátku tvrdili. Psyové se vysmívali tvrzení Catherine a Arifa Adelajových, že dokážou osvobodit jejich lid od útrap šílenství a vražedného běsnění.

Být Psyem znamenalo balancovat na hraně šílenství.

A tak to všichni akceptovali. Všichni to akceptovali.

Neexistoval žádný lék.

Jenže potom projekt Mercury přišel se dvěma pokusnými účastníky protokolu Utišení – dvojčaty manželů Adelajových. Tendaji a Naeem Adelajovi byli chladní jako led, jejich emoce nevykazovaly známky vzteku nebo šílenství… po určitou dobu. Experiment selhal. Temná strana emocí nakonec zavalila dvojčata jako lavina a šestnáctiletí chlapci, poté, co byli označeni za nositele budoucnosti, spáchali společně sebevraždu. Tendaji, který byl silnější, zabil Naeema, a potom i sebe. Nebylo pochyb o tom, že se jednalo o společné rozhodnutí.

Zanechali dopis na rozloučenou.

Jsme zvrácenost, jsme mor, který naše lidi zahubí zevnitř. Utišení nesmí nikdy zakořenit, nesmí infiltrovat PsyNet. Odpusťte nám.

Jejich poslední slova nebyla nikdy zveřejněna, jejich hrůza zůstala nevyslyšena. Těla našli akolyté projektu Mercury a chlapce pohřbili v utajeném hrobě. Jejich smrt byla označena jako nehoda. Tou dobou už Mercury trénoval druhou generaci, zlepšoval techniky i nástroje, s jejichž pomocí vymítal nechtěné emoce ze srdcí a šílenství z duší subjektů. Nejpodstatnější změna byla ta nejméně nápadná – tentokrát už měli podporu lídrů své rasy, Rady Psyů.

Potřebovali však i jinou podporu, takovou, která by se postarala o eliminaci dalších případných chyb dřív, než by se dostaly k uším veřejnosti… nebo stále ještě skeptické Rady. Pokud by se členové Rady dozvěděli o pokračujících úmrtích, stáhli by se. A Adelajovi nedokázali snést pomyšlení na to, že by jejich vize zapadla v propadlišti dějin. Přestože hluboce truchlili kvůli ztrátě svých synů, Catherine a Arif nikdy neztratili víru v Utišení. Stejně tak ji neztratil jejich nejstarší syn – Zaid.

Zaid byl vůdčí telepat se zuřivou schopností psychického boje. Také absolvoval protokol Utišení, ale jako dospělý, nikoli dítě. I přesto v něj věřil. Protokol ho osvobodil od démonů v jeho mysli a on chtěl tento dar vnitřního klidu šířit dál, zmírnit utrpení své rasy. Proto začal odklízet chyby. Eliminoval ty, kteří se pod experimentálními verzemi Utišení zlomili, a pohřbíval jejich existenci stejně efektivně jako jejich těla.

Catherine ho začala nazývat svým Bojovým šípem.

Brzy začal Zaid rekrutovat další, jako byl on. Další, kteří věřili. Byli to samotáři, neznámé stíny temnější než temnota sama, muži a ženy, jejichž jediným cílem bylo zničit všechno, co by mohlo ohrozit úspěšnou realizaci celoživotního snu Catherine a Arifa.

Čas plynul. Roky. Desetiletí. Zaid Adelaja zemřel, ale tradice Šípů se předávala dál… dokud projekt Mercury nezanikl a dávno zesnulí Adelajovi nebyli oslavováni jako vizionáři.

Utišení bylo oficiálně zavedeno v roce 1979.

Rada Psyů byla v této otázce jednomyslná, veřejnost rozdělená, avšak většina protokol podporovala. Jejich rasa se vraždila se zběsilostí a šílenstvím u ostatních ras nevídaným. Utišení se zdálo být jejich jedinou nadějí, jediným řešením směřujícím k trvalému míru. Uchýlili by se však k němu, kdyby znali poslední slova Tendajiho a Naeema? Nikdo, kdo by na tuto otázku mohl odpovědět, dnes už nežije.

Stejně jako nikdo nedokáže vysvětlit to, proč protokol, který měl přinést mír, s sebou zároveň přinesl nejchladnokrevnější a nejnebezpečnější druh násilí – zvěsti o zrodu Šípového komanda byly přiživovány strachem těch, kteří podstupovali Utišení. Říkalo se, že ti, kteří až příliš hlasitě protestovali, měli tendenci jednoduše zmizet.

Nyní, v posledních měsících roku 2079, jsou Šípové legendou, mýtem, a o jejich existenci nebo neexistenci se na PsyNetu stále diskutuje. Pochybovači tvrdí, že Rada Psyů ustanovená po Utišení je dokonalost sama a nikdy by se nesnížila k pokoutním praktikám, jako je sestavení tajného komanda, jež by mělo eliminovat její nepřátele.

Ostatní však vědí své.

Ostatní viděli temné paprsky trénovaných bojových myslí pronikající Sítí, cítili jejich chladné psychické ostří. Jenže tito ostatní samozřejmě nemohou promluvit. Jen málokdo se střetl s Šípovým komandem a přežil, aby o tom vyprávěl.

Šípové samotné pověsti nepodporují, nepovažují svou tajnou armádu za popravčí četu. Ne, zůstali věrní svému otci zakladateli. Jejich věrnost náleží pouze protokolu Utišení a jsou oddáni jeho prosazování a pokračování.

Popravy jsou občas nevyhnutelné.

Kapitola 1

Do Juddovy lícní kosti udeřila pěst. Plně se soustředil na zneškodnění protivníka, a proto si toho sotva všiml. Jeho vlastní paže už se napřahovala k úderu. Tai se pokusil ráně na poslední chvíli vyhnout, ale už bylo pozdě – čelist mladého vlka scvakla s výrazným zvukem, který svědčil o vnitřním zranění.

Ale nesložil se.

Vrhl se na Judda se zuby zakrvácenými od prokousnutého horního rtu a zjevně zamýšlel využít silnější tělesné stavby jako beranidla k rozdrcení svého soupeře o tvrdou zeď. Namísto toho to však byl Tai, kdo skončil se zády přitisknutými ke stěně a vyraženým dechem.

Judd druhého muže popadl za hrdlo. „Zabít tě by pro mě neznamenalo vůbec nic,“ řekl a ještě trochu Taie, který už tak měl očividně potíže s dýcháním, přiškrtil. „Přál by sis zemřít?“ Jeho hlas byl klidný, dech pod kontrolou. Jednalo se o stav bytí, který neměl nic společného s emocemi, protože na rozdíl od měňavce před ním Judd Lauren pocity neměl.

Tai zkroutil rty do kletby, ale vyšel z nich jen nesrozumitelný hvízdavý zvuk. Mohlo by se zdát, že Judd má suverénně navrch, ale on nehodlal udělat tu chybu, že by povolil na ostražitosti. Dokud Tai nepřiznal svou porážku, představoval hrozbu. Což prokázal jen o vteřinu později, když využil schopnosti měňavců částečně se transformovat, a vysunul drápy.

Tyhle drápy dokázaly proniknout syntetickou kůží a masem jako nic, Judd však chlapci nedopřál to potěšení, aby se nechal zranit. Zatlačil na konkrétní tlakový bod na Taiově krku a tím svého protivníka poslal do náruče bezvědomí. Až ve chvíli, kdy byl měňavec zcela mimo, Judd svůj stisk uvolnil. Tai sklouzl podél stěny do sedu a hlava mu padla na prsa.

„Svoje psyské schopnosti bys používat neměl,“ ozval se ode dveří zastřený ženský hlas.

Nepotřeboval se otočit, aby zjistil, o koho se jedná, přesto to však udělal. Zvláštní hnědé oči zasazené v křehkém obličeji orámovaném rozčepýřenými krátkými blond vlasy. Ty oči bývaly normální a vlasy dlouhé, než byla Brenna unesena. Vrahem. Psyem.

„Na to, abych se vypořádal s kluky, své schopnosti nepotřebuji.“

Brenna vešla dovnitř a postavila se vedle něj, její temeno dosahovalo k jeho hrudi. Nikdy si neuvědomil, jak drobná je, dokud ji neviděl poté, co byla zachráněna. Ležela tehdy v posteli, sotva dýchala, její energie byla smrštěná do malé kuličky tak pevně, že si ani nebyl jistý, jestli vůbec žije. Výška však neznamenala vůbec nic. Jak zjistil, Brenna Shane Kincaidová měla vůli pevnější než čiré, nezkalené železo.

„Tohle už je počtvrté tenhle týden, co ses zapletl do rvačky.“ Zvedla ruku a on se musel přimět, aby neucukl. Pro měňavce byl dotek zcela přirozený – vlci se dotýkali velmi často a bez zaváhání. Pro Psye to byl nepochopitelný koncept, něco, co mohlo potenciálně vyústit v nebezpečnou ztrátu kontroly. Brennu však zlomil ďábelský zplozenec jeho vlastní rasy. Pokud potřebovala dotek, dostane ho.

Ucítil konečky jejích prstů na tváři. „Budeš mít modřinu. Pojď, něco ti na to dám.“

„Proč nejsi se Saschou?“ Další z psyských odpadlíků byla léčitelka, ne vražedkyně. Judd byl tím, kdo měl na rukou krev. „Myslel jsem, že s ní máš dnes v osm hodin schůzku.“ Nyní bylo pět minut po osmé.

Její prsty na okamžik spočinuly na jeho tváři, než zmizely. Zvedla řasy a odhalila tak změnu, která se odehrála pět dní po její záchraně. Oči, kdysi dávno čokoládově hnědé, byly nyní směsicí, kterou nikdy dříve neviděl, ať už na člověku, měňavci či Psyovi. Brenniny zorničky byly černočerné a obklopovala je arktická modř, živoucí a pronikavá, která zubatě přecházela v tmavě hnědou duhovku, což jejím očím dodávalo roztříštěný vzhled.

„Už je konec,“ prohlásila.

„Konec čeho?“ Tai pod ním zasténal, ale on to ignoroval. Chlapec nepředstavoval žádnou hrozbu – jediný důvod, proč mu Judd dovolil, aby ho několikrát praštil, byl ten, že rozuměl fungování vlčí společnosti. Dostat nakládačku ve rvačce bylo zlé, ale ne tolik, jako dostat nakládačku, aniž by protivníkovi uštědřil alespoň jednu ránu.

Taiovy pocity Judda nezajímaly, nehodlal se světu měňavců přizpůsobovat. Jeho neteř a synovec, Marlee a Toby, však v síti tunelů tvořící doupě SnowDancerů v podzemí také museli přežít, a jeho nepřátelé by se snadno mohli stát i jejich. Proto chlapce neponížil tím, že by ukončil boj ještě dřív, než vůbec začal.

„Bude v pořádku?“ zeptala se Brenna, když Tai podruhé zasténal.

„Dej mu tak minutu nebo dvě.“

Když se na něj znovu podívala, zasykla. „Krvácíš!“

Odstoupil, než se mohla dotknout jeho rozseknutého předloktí. „Není to nic vážného.“ A nebylo. V dětství byl vystaven nesnesitelné bolesti a naučili ho ji blokovat. Dobrý Psy necítil nic. Dobrý Šíp cítil ještě méně.

Zabíjení lidí bylo díky tomu mnohem snazší.

„Tai na tebe vytáhl drápy.“ Brennin obličej se zkroutil zlostí, když shlédla na mladíka sedícího u zdi. „Počkej, až o tom uslyší Hawke –“

„Neuslyší. Protože mu to neřekneš.“ Judd nepotřeboval, aby ho někdo chránil. Kdyby Hawke věděl, kým Judd skutečně je, co udělal, čím se stal, zabil by ho alfa SnowDancerů při prvním setkání. „Vysvětli tu poznámku o Sasche.“

Brenna se zamračila, ale dál na něj ohledně jeho paže netlačila. „Už žádné schůzky a léčení. Skončila jsem.“

Věděl, jak brutálně byla zraněná. „Musíš pokračovat.“

„Ne.“ Krátké, ostré, velmi definitivní slovo. „Nechci nikoho ve své hlavě. Už nikdy. Sascha se tam stejně nemůže dostat.“

„To nedává smysl.“ Sascha měla vzácný dar, díky němuž mohla komunikovat stejně snadno s psyskou i měňaveckou myslí. „Nemáš schopnost ji blokovat.“

„Teď už mám – něco se změnilo.“

Tai se se zakašláním zcela probral. Oba se na něj podívali, když se s pomocí zdi za zády vydrápal do stoje. Párkrát zamrkal a zvedl ruku ke své tváři. „Kriste, mám pocit, že mi po obličeji přejel náklaďák.“

Brenna přimhouřila oči. „Co sis ksakru myslel, že děláš?“

„Já –“

„Nech si to. Proč jsi po Juddovi šel?“

„Brenno, to není tvoje starost.“ Judd cítil, jak krev na jeho kůži zasychá a buňky se již zacelují. „Tai a já jsme se nakonec dohodli.“ Podíval se mladému muži do očí.

Tai zatnul čelist, ale přikývl. „Máme jasno.“

A tím se jejich postavení v hierarchii smečky vyjasnilo. Kdyby Judd už tak nestál výš než Tai, nyní by se pro něj stal dominantním.

Tai se otočil k Brenně a projel si vlasy rukou. „Můžu s tebou mluvit o –“

„Ne,“ utnula ho s mávnutím ruky. „Nehodlám s tebou jít na ten vysokoškolský ples. Jsi příliš mladý a navíc idiot.“

Tai polknul. „Jak víš, o čem jsem chtěl mluvit?“

„Možná jsem Psyka.“ Temná odpověď. „To se o mně teď vykládá, ne?“

Tai se začervenal. „Říkal jsem jim, že je to kravina.“

To bylo poprvé, co Judd zaslechl o téhle zlomyslné snaze způsobit Brenně emocionální bolest, a bylo to to poslední, co by čekal. Vlci byli nelítostní vůči svým nepřátelům, zároveň však byli zuřivě ochranitelští ke svým vlastním a kolem Brenny se od chvíle, kdy byla zachráněna, pevně semkli.

Podíval se na Taie. „Myslím, že bys měl jít.“

Mladý vlk se nehádal, proklouzl kolem nich tak rychle, jak mu to nohy dovolily.

„Víš, co je ještě horší?“ Brennina otázka odpoutala jeho pozornost od vzdalujících se kroků.

„Co?“

„Že je to pravda.“ Obrátila se k němu a upřela na něj naplno sílu svého roztříštěného modrohnědého pohledu. „Jsem jiná. Skrze tyhle oči, které mi dal, vidím věci. Děsivé věci.“

„Jsou jen ozvěnou toho, co se ti stalo.“ Mocný sociopat roztrhl její mysl a znásilnil ji na té nejintimnější možné úrovni. To, že v ní zanechal psychické jizvy, nebylo nijak překvapivé.

„To říká Sascha taky. Ale ta úmrtí, která vidím –“

Její slova přerušil výkřik.

Rozběhli se ještě dříve, než ustal. O třicet metrů dál se k nim z jiného tunelu přidala Indigo a pár dalších vlků. Jakmile zahnuli za roh, vynořil se zpoza něj Andrew a popadl Brennu za ruku. Zvedl volnou paži a zastavil jak svou sestru, tak všechny ostatní.

„Indigo, je tam tělo,“ vyštěkl. „Severovýchodní tunel číslo šest, čtyřicátý pokoj.“

Brenna se vykroutila ze sevření svého bratra, jakmile ta slova dořekl a bez varování vystřelila vpřed. Judd zachytil rychlý záblesk vzteku v její tváři, než ho skryla, a proto vyrazil za ní. Indigo a vytočený Andrew ho následovali. Většinu Psyů by hned předběhli, ale on byl jiný a tato jeho odlišnost předurčila jeho život v PsyNetu.

Brenna byla kus před ním, pohybovala se s úctyhodnou rychlostí na někoho, kdo byl ještě před pár měsíci dlouhodobě upoután na lůžko. Téměř se dostala k tunelu šest, než ji dostihl. „Stůj,“ nařídil jí, jeho dech nebyl ani zdaleka tak zrychlený, jak by měl být. „Tohle nemusíš vidět.“

„Ale ano, musím,“ odsekla, zatímco zhluboka oddechovala.

Zezadu se k ní přiřítil Andrew, popadl ji kolem pasu a zvedl ji do vzduchu. „Bren, zklidni se.“

Indigo proběhla kolem nich tak rychle, že byla jen zábleskem dlouhých nohou a tmavých vlasů vlajících za ní.

Brenna sebou začala v Andrewově objetí zuřivě házet, dost na to, aby si ublížila. To Judd nemohl připustit. „Uklidní se, když ji pustíš.“

Brenna překvapeně vytřeštila oči a okamžitě přestala. Andrew tak tichý nebyl. „Já se o svou sestru postarám, Psyi.“ Poslední slovo vyplivl jako nadávku.

„Jak? Zamkneš mě?“ odsekla Brenna ostrým tónem. „Už se nenechám zavřít, Drew, a přísahám, že jestli to zkusíš, rozedřu si ruce do krve, jak se budu rvát ven.“ Byla to krutě barvitá představa, obzvláště pro někoho, kdo ji viděl ve stavu, v němž ji při záchraně našli.

Andrew za jejími zády zesinal, čelist však měl nadále odhodlaně sevřenou. „Tohle je pro tebe nejlepší.“

„Možná není,“ řekl Judd a bez hnutí se setkal s Andrewovým vzteklým pohledem. SnowDancer vinil všechny Psye z bolesti, kterou si jeho sestra vytrpěla, a Judd dokázal pochopit emocemi hnanou logiku, která ho k tomu závěru přivedla. Stejné emoce ho však oslepovaly. „Nemůže strávit zbytek života v řetězech.“

„Jak bys o tom, sakra, mohl něco vědět?“ vyjel na něj Andrew. „Vždyť ti nezáleží ani na tvých vlastních lidech.“

„Rozhodně o tom ví víc než ty!“

„Bren,“ odtušil Andrew varovně.

„Sklapni, Drew. Už nejsem dítě.“ V jejím hlase se ozývaly temné věci, zlo, jehož byla svědkem, a nevinnost, kterou ztratila. „Napadlo tě někdy, co pro mě Judd udělal během mé léčby? Zajímalo tě vůbec, co ho to stálo? Ne, ovšem že ne, protože ty přece víš úplně všechno.“

Roztřeseně se nadechla. „No, tak hádej co, víš kulový! Nebyl jsi tam, kde jsem byla já. Ani ses tomu nepřiblížil. Nech. Mě. Jít.“ Ta slova už nebyla rozzuřená, ale klidná. Pro Psye normální. Ne pro vlčího měňavce. Obzvláště ne pro Brennu. Juddovy smysly zbystřily.

Andrew zatřásl hlavou. „Kašlu na to, co říkáš, sestřičko, tohle prostě vidět nemusíš.“

„Pak mě to mrzí, Drew.“ O setinu vteřiny později Brenna sekla svými drápy po jeho pažích, čímž ho tak šokovala, že ji pustil. Rozběhla se ještě dřív, než se její nohy dotkly země.

„Ježíši,“ zašeptal Andrew a zíral směrem, kterým odběhla. „Nemůžu uvěřit…“ Podíval se dolů na svá zkrvavená předloktí. „Brenna nikdy nikomu neublížila.“

„Už to není Brenna, kterou jsi znával,“ řekl mu Judd. „To, co jí Enrique udělal, ji změnilo na základní úrovni, způsobem, kterému ona sama nerozumí.“ Vydal se za Brennou, než mohl Andrew odpovědět. Musel být po jejím boku, aby zmírnil dopad z této smrti. Nechápal, proč je tak odhodlaná ji vidět.

Dostihl ji, když zrovna probíhala kolem překvapené stráže do malého pokoje v tunelu šest. Zastavila se tak prudce, že do ní málem vrazil. Následoval její pohled a na podlaze uviděl mrtvolu neznámého člena smečky SnowDancerů. Jeho obličej i tělo pokrývaly modřiny, kůže kvůli tomu hrála několika různými barvami. Judd však věděl, že to nebyl ten důvod, proč se Brenna tak náhle zarazila.

Bylo to kvůli těm řezným ranám.

Měňavec byl pořezán na několika místech, žádná z ran nebyla smrtelná, až na tu poslední. Tou vrah prořízl krční tepnu. Což znamenalo, že na tom pokoji něco nesedělo. „Kde je krev?“ zeptal se Indigo, která dřepěla na druhé straně těla společně s několika dalšími vojáky.

Poručice se zamračila, když spatřila Brennu v místnosti, ale odpověděla: „Nebyl zabit tady. Jen ho sem odhodili.“

„Je to odlehlý pokoj,“ promluvil jeden z vojáků, Dieter. „Snadno se sem dostaneš, aniž by tě kdokoli viděl, když víš, co děláš. Ať to byl kdokoli, pálilo mu to, nejspíš si to místo vybral předem.“

Brenna zalapala po dechu, ale pořád mlčela.

Výraz ve tváři poručice potemněl. „Odveď ji odsud, ksakru.“

Judd nebyl moc dobrý v poslouchání rozkazů, ale s tímhle souhlasil. „Pojďme,“ řekl ženě stojící zády k němu,

„Já tohle viděla,“ zašeptala.

Indigo se zatvářila zmateně a postavila se. „Cože?“

Brenna se začala třást. „Já tohle viděla,“ zopakovala tiše. „Já tohle viděla.“ Hlasitěji. „Já tohle viděla!“ zakřičela.

Judd s ní strávil už dost času na to, aby věděl, že později bude litovat, že se před ostatními zhroutila. Byla velmi pyšný vlk. Proto se odhodlal k jediné věci, o níž byl přesvědčen, že pronikne skrz závoj hysterie. Posunul se před ni, aby jí zastínil výhled na tělo, a potom proti ní použil její emoce. Byla to zbraň, kterou Psyové vybrousili k dokonalosti. „Děláš ze sebe blázna.“

Ta chladná slova byla pro Brennu jako facka. „Co prosím?“ Nechala klesnout ruku, kterou dříve zvedla, aby ho odstrčila.

„Podívej se za sebe.“

Tvrdohlavě zírala dopředu. To by dřív začalo v pekle mrznout, než by poslechla jeho příkaz.

„Polovina smečky čenichá kolem,“ řekl jí. Nelítostně. Jako pravý Psy. „A poslouchá, jak se tady nervově hroutíš.“

„Já se nehroutím.“ Zrudla, když si uvědomila, kolik lidí na ni zírá. „Uhni mi z cesty.“ Na tělo už se nechtěla dívat – tělo, které bylo zohavené se stejnou chirurgickou přesností, jíž Enrique používal na své oběti –, ale hrdost jí nedovolovala couvnout.

„Chováš se iracionálně.“ Judd se nepohnul. „Tohle místo má očividně negativní dopad na tvou emocionální stabilitu. Otoč se a běž.“ Rozhodně se jednalo o rozkaz a Juddův tón se tolik podobal alfovu, že Brenna zatnula zuby.

„A když ne?“ Vděčně přijímala vztek, který v ní vyvolal – dodával jí nový cíl, způsob, jak uniknout děsivým vzpomínkám, jež v ní místnost probudila.

Ledový psyský pohled plný mužské arogance, která jí brala dech, se střetl s jejím. „Pak si tě přehodím přes rameno a odnesu tě sám.“

Odpovědí na jeho výhrůžku bylo vzrušení, které se rozběhlo jejími žilami jako oheň a odplavilo poslední známky strachu. Měsíce frustrace, kdy sledovala, jak ostatní pohřbívají její nezávislost pro její vlastní bezpečí, kdy jí všichni říkali, co je pro ni nejlepší, kdy zpochybňovali její zdravý rozum na každém kroku, se slily do této jediné chvíle. „Zkus to.“ Výzva.

Přistoupil k ní a ji začaly svrbět prsty, jak cítila, že se drápy derou ven. Ach ano, rozhodně byla připravená na to zaplést se s Juddem Laurenem, Ledovým mužem, a tím nejkrásnějším exemplářem mužského pokolení, jaký kdy viděla.

Kapitola 2

„Proč tu tak postáváš, Brenno?“ pronesl ostrý známý hlas za jejími zády. Lara na odpověď nečekala. „Uhni mi z cesty, blokuješ průchod.“

Brenna zaskočeně rozkaz poslechla. Léčitelka SnowDancerů společně s jedním ze svých asistentů proklouzla dovnitř s lékařskou brašnou v ruce.

Judd se pohnul spolu s ní a nadále jí bránil ve výhledu na tělo. „Začíná tady být narváno. Lara potřebuje pro svoji práci trochu prostoru.“

„Je mrtvý.“ Brenna věděla, že se chová iracionálně, ale už měla po krk toho, jak ji odsouvali na vedlejší kolej. „Sotva mu teď nějak pomůže.“

„A čeho chceš dosáhnout tím, že tady budeš dál stát?“ Jednoduchá otázka jen zvýraznila absurditu jejího počínání s typicky chladnou psyskou přesností.

Tenhle muž měl tendenci ji vždycky zastihnout v jejích nejslabších chvilkách. Ruce se jí svíraly vztekem a touhou mu jednu vrazit. Otočila se však a vyšla z místnosti ven. Členové smečky na ni zvědavě zírali, když procházela kolem. Více než jeden měl v očích výraz odsouzení – chudák Brenna se nakonec zhroutila. Byla v pokušení jejich pohledům uhýbat, ale donutila se udělat přesný opak. Už jednou jí byla její sebeúcta ukradena. Nedovolí, aby se to stalo znovu.

Několik párů očí ucuklo, jiní ji dál pozorovali bez mrknutí. Za jiných okolností by jejich neústupnost brala jako výzvu, jenže dnes se prostě jen chtěla dostat pryč od toho zdrcujícího mrtvého zápachu těla. Nicméně i přesto si až velmi dobře uvědomovala, že i ti nejsmělejší sklápějí pohled k zemi poté, co se podívali přes její rameno.

„Nepotřebuju, abys za mě bojoval moje bitvy,“ řekla, když se vzdálili od davu pryč.

Judd zrychlil a připojil se vedle ní, už nebyl jen stínem za jejími zády. „Netušil jsem, že to dělám.“

Musela připustit, že nejspíš nelže – většina členů smečky v doupěti byla z Judda zkrátka příliš vyděšená, než aby toužila přitáhnout jeho pozornost. „Viděl jsi ty řezné rány.“ Pořád cítila pach smrti smíchaný s kovovou pronikavostí krve. „Byly stejné jako jeho.“ Hlavou jí probleskla vidina lesklého ostří skalpelu. Stříkající krve. Výkřiků odrážejících se od stěn její cely.

„Nebyly identické.“

Jeho chladná odpověď ji vytáhla z noční můry odehrávající se v její hlavě. „Jak si můžeš být tak jistý?“

„Jsem Psy. Rozpoznám vzory.“

O tom, že je Psy, nebylo pochyb, stačilo se podívat na jeho černé oblečení a bezcitné oči. Co se týče toho ostatního… „Nechtěj mi tvrdit, že všichni Psyové by dokázali zpracovat detaily tak rychle. Jsi jiný.“

Neobtěžoval se s tím, že by jí to potvrzoval, nebo vyvracel. „To na skutečnosti nic nemění. Řezné rány téhle oběti –“

„Timothy,“ přerušila ho navzdory knedlíku v krku. „Jmenoval se Timothy.“ Znala zesnulého SnowDancera jen od vidění, stejně ho však nedokázala brát jen jako bezejmennou oběť. Měl život. Jméno.

Judd se na ni podíval a přikývl. „Timothyho zabili podobnou metodou, ale podrobnosti se liší. Především to byl muž.“

A Santano Enrique, ten parchant, který mučil Brennu a zabil tolik dalších, unášel pouze ženy. Protože se vyžíval v určitých věcech; věcech, které vyžadovaly ženské…

Brenna zatlačila vzpomínky zpět do trezoru ve své hlavě, kde ukrývala nejtemnější a nejzvrácenější útržky toho, co jí prováděl. „Myslíš, že ho někdo napodobuje?“ Z té představy se jí zvedl žaludek. Možná byl ten řezník mrtvý, ale jeho zlo žilo dál.

„Pravděpodobně.“ Judd se zastavil na rozcestí tunelů. „Tohle není tvůj boj. Přenechej vyšetřování zkušenějším.“

„Protože já mám zkušenost jen s tím, jak být oběť?“

Kovový zápach krve z jeho poraněného předloktí zintenzivněl, když si založil paže na prsou. „Emoce tě zaslepují příliš na to, abys mohla Timothymu zajistit spravedlnost. Tohle není o tobě.“

Už otvírala pusu, aby mu oponovala, ale stejně rychle ji zase zavřela. Pravdu přiznat nemohla – znělo by to šíleně, jako výplody choré mysli. „Běž se nechat ošetřit,“ řekla namísto toho. „Pach psyské krve není dvakrát příjemný.“ Trochu se obávala toho, jak hluboko ho Tai zasáhl, ale ani náhodou to nehodlala přiznat.

S Juddem její urážlivý tón ani nehnul. „Doprovodím tě do pokoje.“

„Zkus to a vyškrábu ti oči.“ Prudce se otočila a vyrazila pryč, jeho pohled na sobě cítila při každém kroku, dokud nezahnula za roh. Bylo lákavé hned v tu chvíli sundat masku hněvu, kterou nosila jako štít, a zhroutit se, ale počkala, dokud se neocitla v bezpečí svého pokoje. „Já to viděla,“ řekla vyděšeně stěnám.

Viděla to všechno – maso rozdělující se pod ostřím, tekoucí krev, stín smrti, prostě všechno. Sice jí to tehdy hluboce otřáslo, ale uklidňovala se tím, že to byla jen noční můra.

Až na to, že její noční můra nyní získala konkrétní podobu.

Judd se ujistil, že je Brenna ve svých pokojích, než se vrátil na místo činu a promluvil si s Indigo. Pak se vydal k sobě, svlékl se a osprchoval, aby smyl zaschlou krev na pažích. Brenna měla pravdu, pach krve by k němu díky vyostřeným smyslům měňavců přitáhl pozornost, a on dnes v noci potřeboval být neviditelný.

Když vycházel ze sprchy, ani se neobtěžoval podívat do zrcadla, prostě si projel rukou vlasy a nechal je tak. Část jeho mysli ho upozornila na to, že už překročily standardní délku. Druhá část to však smetla ze stolu – koneckonců už nebyl členem elitní psyské armády. Rada Psyů odsoudila celou jeho rodinu – bratra Walkera, Walkerovu dceru Marlee, a Siennu a Tobyho, děti jeho zesnulé sestry Kristine – k živoucí smrti v podobě rehabilitace.

Kdyby neutekli, vymazali by jim mysl a zničili mozky, až by z nich zbyla jen chodící zelenina. Útěk k vlkům byl promyšlený hazard. On a Walker tušili, že zemřou, ale doufali, že se vlci slitují nad Tobym a Marlee. Sienna už nebyla dítě, ale zároveň ještě nebyla dospělá, rozhodla se však risknout to s vlky, radši než čelit rehabilitaci.

SnowDanceři však dospělé nezabili. Proto nyní žil ve světě, kde jeho starý život neznamenal vůbec nic. Při oblékání si nejdříve navlékl kalhoty, ponožky a obul boty. Muž mohl bojovat s odhalenou hrudí, ale být bosý znamenalo mnohem větší nevýhodu. Právě když si oblékal košili, přišla na jeho malý stříbrný mobil zpráva, na niž čekal. Knoflíčky košile nechal rozepnuté, projel očima zašifrovaná slova a v hlavě je rozluštil.

Cíl potvrzen. Okno: jeden týden.

Smazal zprávu vteřinu poté, co ji přečetl. Jeho dalším krokem bylo vykasat rukávy černé košile a převázat předloktí čistým bavlněným obvazem – pomohl maskovat zápach rychle regenerující kůže. Brenna by byla velmi překvapená, kdyby viděla, jak rychle se hojí.

Jeho mysl znovu prošla místo činu. Byl si jistý, že se jedná o napodobitele. Řezné rány byly na povrchu podobné těm, které dělal Santano Enrique, ale tím to končilo. Enrique se vyžíval v preciznosti, s níž mrzačil těla svých obětí, tenhle vrah spíše sekal, než řezal. Indigo mu také potvrdila, že na místě činu nezachytili žádný psyský pach. A navíc… Santano Enrique byl stoprocentně mrtvý – Judd na vlastní oči viděl, jak Psye roztrhaly vlčí a levhartí drápy.

Brenna se nemusela bát, že by se její mučitel vrátil z hrobu. Samozřejmě tohle byla psyská logika a Brenna byla měňavec. Netušila navíc, že Judd byl přítomen Enriqueho popravě a její záchraně, a on na tom nehodlal nic měnit. Nebyl sice nijak dobrý v předvídání emocionálních reakcí, ale během léčebných sezení – během nichž „půjčoval“ Sasche svou psychickou sílu, aby dokázala opravit poškozená místa v Brennině mysli – se toho o ní dozvěděl dost na to, aby věděl, že by reagovala velmi negativně, kdyby zjistila, že tam byl.

Už nejsem dítě.

Ne, to tedy nebyla. A on nebyl její ochránce. Nemohl být – čím blíž k ní byl, tím víc by jí mohl ublížit. Protokol Utišení vznikl kvůli takovým, jako byl on – brutálním vrahům a zákeřným šílencům, kteří proměnili svět Psyů v krví prosáklé peklo, z něhož bylo právě Utišení jedinou cestou ven.

V momentě, kdy by prolomil naprogramování, by se stal nabitou zbraní bez pojistky. Proto nikdy nemohl tak jako Sascha ukončit Utišení ve své mysli. Byla to jediná věc, která svět chránila před tím, kým byl… jediná věc, která před ním chránila Brennu.

Oblékl si černou bundu, stejnou jako tu, kterou mu Tai roztrhal, a mobil si dal do kapsy. Bylo načase opustit doupě.

Musel sestrojit bombu.

Kapitola 3

Kaleb Krychek, vůdčí Tk a nejnovější člen Rady Psyů, ukončil hovor a opřel se do svého křesla s rukama nataženýma před sebe. „Silver,“ řekl a telekineticky aktivoval interkom, „najděte mi veškeré informace o klanu Liů.“

„Ano, pane.“

Věděl, že jí to zabere pár minut, proto se zamyslel a v duchu si znovu prošel právě ukončený hovor. Jen Liuová, matriarcha klanu Liů, se vyjádřila velmi jasně.

„Máme vzájemně prospěšný vztah,“ prohlásila zelenooká žena bez mrknutí. „Jsem si jistá, že byste ho nechtěl nijak ohrozit. Nicméně, vašimi kolegy v Radě si tak jistá nejsem. Stále ještě platíme za jejich poslední rozhodnutí – ceny služeb Faith NightStarové se téměř zdvojnásobily, jak se její rodina snaží nahradit ušlý zisk.“

Aféra NightStar, jak se tomuto politickému debaklu začalo říkat, se udála těsně před tím, než byl Kaleb zvolen do Rady. Faith NightStarová, mocná jasnovidka, se rozhodla odpojit od PsyNetu a žít s jedním z DarkRiverů. Dva radní učinili ukvapené rozhodnutí a pokusili se ji unést zpátky, čímž vystavili její život riziku a znepřátelili si nejen její rodinu, klan NightStarů, ale také další klany závislé na Faithiných předpovědích. Jako například klan Liů.

Kaleb nyní zíral na prázdnou obrazovku, na níž byl ještě před chvílí obličej Jen Liuové. Matriarcha měla pravdu ohledně jeho věrnosti. Cenil si spojenectví, která získal při cestě za křeslem v Radě. Tato spojenectví byla živena chladnou kalkulací – věděl, že radní, který má podporu určitých částí společnosti, bude mít mnohem větší moc. A Kaleb uměl moc ocenit. Proto se také stal členem Rady v sedmadvaceti letech.

Poklepal na displej, změnil mód z komunikačního na datový a stáhl složky ostatních členů Rady. Posunul je na stranu a otevřel ty týkající se aféry NightStar. Kromě toho si nechal i volný prostor pro data, která stahovala Silver.

Nakonec ještě stáhl utajenou složku označenou jako „Protokol I.“. V tuto chvíli měl jen hromadu podezření, ale to se brzy změní. Záležitost s Liuovými bude jako první úder stačit. Neviděl důvod prolévat krev… prozatím.

Kaleb dokázal být velmi trpělivý. Jako kobra.

Kapitola 4

Po jednom dni a nespočtu hádek se sebou samou Brenna věděla, že Judd je jediná osoba, za níž může se svou otázkou jít. Jediná osoba, která by jí mohla rozumět. Zároveň byl však tou nejhorší volbou, tak chladný, že občas působil méně lidsky než socha z ledu. Před svým únosem strávila hodně času tím, že se mu vyhýbala, protože jeho mrazivá osobnost ji instinktivně znervózňovala.

Uvědomovala si, jak by se její bratři rozzuřili při pouhé představě, že by měla být s Juddem sama, proto se snažila být co nejméně nápadná, když se po večeři plížila z jejich rodinné ubikace směrem k části, kde byli ubytovaní svobodní vojáci. Judd žil sám, jeho bratr Walker a tři děti byli čtyři měsíce poté, co vyhledali útočiště u SnowDancerů, přesunuti do části pro rodiny.

Byly to překvapivě právě matky ve smečce, které na Hawkea udeřily a upozorňovaly na to, jaký dopad má na psyské děti izolovaný život mezi vojáky. Vzhledem k tomu, jak ochranitelské většinou matky byly, když šlo o mláďata, by Brenna spíše čekala, že se budou dožadovat toho, aby psyské děti byly co nejdál – Marlee a Toby možná sice byly jen děti, ale velmi mocné děti.

Paradoxně to ale naopak byla štěňata SnowDancerů, která měla tendenci hrát si moc drsně a mohla tak psyským dětem ublížit, aniž by chtěla. Přesto ženy rozšířily pozvání a Walker Lauren ho jménem své dcery Marlee a synovce Tobyho přijal. Tobyho sestra Sienna už v sedmnácti letech nemohla být považována za dítě, zároveň však ještě nebyla dospělá a v tomto případě se tvrdohlavá dívka rozhodla zůstat s dětmi.

A Judd tak zůstal sám.

Byl považován za nejnebezpečnějšího člena rodiny Laurenů, a proto změna jeho ubytování ani nepřipadala v úvahu. Stále na něj pohlíželi s podezřením, ačkoli ona věděla, že sehrál důležitou roli při její záchraně. Nebyl sice jedním z těch, kteří vešli do krví nasáklého pokoje, jenž byl její mučírnou – za což bude navždy vděčná –, ale pomohl Sasche nastražit psychickou past, která vedla k Enriqueho dopadení. Svou věrnost dokázal. Nadále však byl outsiderem.

Bylo to tak nefér, že to dráždilo její smysl pro spravedlnost, ale zároveň nemohla své druhy vinit z toho, jaké z něj měli pocity, obzvláště když se Judd zdál být odhodlaný je v nich utvrzovat. Ten chlap byl odtažitý do té míry, že to až hraničilo s neslušností.

Dorazila k jeho dveřím a zlehka zaklepala. „Dělej.“ Chodba sice byla nyní opuštěná, ale slyšela přibližující se kroky. S jejím štěstím to byl určitě jeden z jejích přehnaně ochranitelských bratrů.

Dveře se otevřely. „Co –?“

Protáhla se pod jeho paží a vklouzla do pokoje. „Zavři, než někdo přijde.“ Na vteřinu si myslela, že odmítne, ale pak dveře zabouchl.

Otočil se a zůstal k nim zády, paže složil na nahé hrudi. „Jestli tě tady tví bratři najdou, dají tě pod zámek.“

Náhle si v uzavřeném prostoru až příliš uvědomovala vůni čerstvého mužského potu a jeho zářivou pokožku. Málem ji zaplavila hrůza, ale rychle ji potlačila a uzamkla v neproniknutelném trezoru uvnitř své mysli. „Nebojíš se spíš toho, co by udělali tobě?“ Navzdory strachu ji svědily prsty, jak se toužila dotknout té nebezpečné bytosti před sebou.

„Dokážu se o sebe postarat.“

O tom nepochybovala. „Já taky.“

Juddovy oči, které až na zlaté flíčky v duhovce měly barvu nejtmavší čokolády, upřeně sledovaly její obličej. „Co tady děláš, Brenno?“

Potřásla hlavou, aby se mohla znovu soustředit. „Potřebuju mluvit s Psyem, a to ty jsi.“

„Co Sascha?“

„Nerozuměla by tomu.“ Brenna Saschu Duncanovou, která byla psyská léčitelka-empatka a zároveň družka Lucase Huntera, alfy levhartí smečky DarkRiverů, respektovala a měla ji ráda. Ale… „Je až příliš dobrá, příliš jemná.“

„To je vedlejší projev jejích schopností,“ prohlásil Judd svým obvyklým ledovým tónem.

Ostatní muže tenhle jeho tón rozčiloval, ale Brenna věděla, že není jediná žena, která by ho ráda rozehřála. Zasáhla ji téměř násilnická vlna nevysvětlitelného smyslného hladu a drápy jí zatlačily na vnitřní stranu kůže. Bojovala s tím – nebyla tak hloupá, aby si myslela, že by ho mohla změnit.

„Sascha cítí emoce druhých,“ pokračoval Judd. „Kdyby někomu ublížila, vrátilo by se jí to.“

„Já vím.“ Zatnula ruce v pěst, otočila se a začala přecházet po malém pokoji. Jeho vůně byla všude, dotírala na její měňavecké smysly jako temná a neústupná mužná vlna. „Je to tu jak ve vězení. Nemohl by sis aspoň pověsit na zeď nějaký plakát?“ Velikost pokoje byla srovnatelná s ostatními ubikacemi svobodných vojáků, ale i ten nejhorší vlk samotář ve svém životním prostoru udělal nějaké změny.

Juddův pokoj byl naopak zcela prázdný, kromě postele s bílým povlečením a šedou přikrývkou. Jediným dodatkem byla posilovací hrazda připevněná zhruba třicet centimetrů od stropu.

„Nevidím k tomu důvod.“ Opřel se o dveře, čímž přitáhl její pozornost ke své hrudi, o níž věděla, že je vysochaná z tvrdých svalů. „Zeptej se na to, kvůli čemu jsi přišla.“

„Říkala jsem ti, že mám vidiny. Viděla jsem tu… tu…“ Nedokázala se přinutit k tomu, aby to vyslovila, aby znovu probudila svou noční můru.

Judd se jí samozřejmě ani nepokoušel nabídnout útěchu. „Vysvětlil jsem ti, že to nejspíš není nic jiného, než psychické odezvy traumatu, které jsi zažila v Enriqueho rukách.“

„Pleteš se. Jsou skutečné.“

„Řekni mi, co jsi viděla.“

„Zlé, zlé věci,“ zašeptala a objala se pažemi. „Smrt, krev a bolest.“

Juddův výraz se nijak nezměnil. „Buď specifičtější.“

Zničehonic jí projel vztek a smetl strach, který v ní vzpomínky vyvolaly. „Někdy se mi z tebe chce řvát. Zabilo by tě, kdyby ses aspoň zkusil tvářit trochu lidsky?“

Neodpověděl.

„Walker je jiný.“

„Můj bratr je telepat se zvláštní schopností naladit se na dětskou psyskou mysl. V Síti byl učitelem.“

Na chvíli se nad tím zamyslela, překvapená, že jí vůbec odpověděl. „Tvrdíš, že měl schopnost cítit emoce, ještě než jste uprchli?“

„Všichni tu schopnost máme,“ opravil ji Judd. „Smyslem naprogramování protokolu Utišení je ji potlačit – zcela vymýtit ji nelze.“

Zajímalo ji, co viděl v jejím obličeji, protože ona v tom jeho viděla absolutní klid. Stál tam, zcela nepoznamenaný jejím vztekem, strachem… bolestí. To vědomí zanechalo divný, prázdný pocit v jejím žaludku. „Ale říkal jsi, že Walker je jiný.“

Pár pramínků vlasů mu spadlo do čela, když přikývl. „Můj bratr byl ve stálém kontaktu s dětskou myslí, která ještě neprošla naprogramováním, a pokračuje v tom s Marlee a Tobym, takže byl vždycky k prolomení Utišení náchylnější, stačilo, aby se ocitl ve správném prostředí.“

„A co ty?“ Tuhle otázku mu nikdy dřív nepoložila. „Co jsi v Síti dělal?“

Měla dojem, že mu trochu ztuhla ramena. Ale když promluvil, jeho tón byl pořád stejný. „Nepotřebuješ další noční můry. Tak mi řekni, co jsi viděla.“

Přistoupila blíž k nebezpečné mužnosti před sebou. „Jednou o tom budeš muset mluvit.“ Z jeho pevného postoje jí však došlo, že dnes to nebude. Proto sebrala odvahu a otevřela skříňku zla a smrti. „Viděla jsem ve snu Timothyho smrt. Tehdy ale… tehdy neměl obličej. Místo něj byl jen prázdný ovál bez rysů.“ Ten znepokojivý obrázek nemohla vyhnat z hlavy. „Viděla jsem, jak zemře.“ Ostrou čepelí, která pronikne svaly a tukovou tkání a odhalí holé krvavé maso.

Judd ji sledoval bez mrknutí oka. „Mohl by to být jen přenos – způsob, kterým tvá mysl interpretuje obrázky, jež ti v ní zanechal Enrique.“

Znechutilo ji, jak daleko se Enrique dostal. Sascha Brennu ujišťovala, že ji nezlomil, že toho bastarda udržela pryč od svého nejintimnějšího nitra, ale necítila se tak. Ne, měla pocit, že pronikl do samé esence její bytosti a znásilnil každou její vnitřní část. A Sascha navíc nevěděla o tom nejhorším, co jí udělal… co mu dovolila udělat – tohle tajemství si Brenna hodlala vzít do hrobu.

„Brenno.“

Žaludek se jí kroutil, ale zvedla hlavu. „Přenos?“

Jeho pohled byl pronikavý, jako by se snažil prohlédnout skrz její kůži. „Mohla bys zaměňovat starý obraz s novým, nebo je spojovat dohromady.“

Enrique ji rád týral tím, že jí ukazoval výjevy ze svých předchozích vražd. „Ne,“ odvětila. „I před tím, než jsem Timovo tělo uviděla, jsem cítila odlišnosti… v těch ranách, v tom zlu.“ Enriqueho oblíbenou zbraní byl skalpel, využívaný ve spojení s telekinetickými schopnostmi jeho vůdčí mysli. Vůdčí Psyové byli nejsilnější kategorií Psyů, Enrique však vynikal i v této omezené skupině. „Je to… jako bych byla přinucená dívat se na představy někoho jiného.“ Toho se bála nejvíc. Že někdo znovu znásilní její mysl a naplní ji temnými, zvrácenými myšlenkami, které nedokáže nic vyhnat pryč.

„Jsi měňavec, ne telepat.“ Na chvíli měla dojem, že ve zlatých flíčcích v jeho hnědých očích zahlédla jiskřičku života. „Je toho víc.“ Nevyslovil to jako otázku.

Polkla. „Když jsem tu vraždu viděla ve snu, když jsem slyšela ty výkřiky, tak…“ Zaryla nehty do dlaní.

„Tak co, Brenno?“ Jeho hlas byl téměř něžný. Nebo to tak možná potřebovala slyšet.

„Vzrušovalo mě to,“ přiznala s pocitem, že je špinavé, špatné… monstrum. „Užívala jsem si to.“ Toužila po agónii své oběti, krev jí vřela zvráceným potěšením. „Každou ránu, každý výkřik.“

Juddův výraz se nezměnil. „Ale jen během toho snu?“

Zoufale potřebovala, aby ji někdo objal, ale pravděpodobnost, že to udělá Judd, byla asi zhruba tak velká, jako že by se proměnil ve vlka. „Je to… jako by ve mně nechal kus sebe.“

„Santano Enrique byl sociopat. Necítil vůbec nic.“

Vlastní smích jí zněl cize. „Kdybys ho zažil tak jako já, tak bys to netvrdil. Možná byl chladný, ale užíval si, co dělal. A nakazil mě.“

„Takovou schopnost Enrique neměl. Přenos mentálních virů je velmi vzácná vlastnost.“ Odlepil se od dveří a vyrazil k ní. „Sascha ve tvé mysli žádný nenašla a ona by to poznat musela – její matka je nejlepší přenašeč virů v Síti.“

„Něco mi udělal!“ trvala na svém. „Ty myšlenky, ty pocity, ty nejsou moje.“ Nemohly být. Ne, pokud si chtěla uchovat zdravý rozum.

„Neměla bys vidět vůbec nic,“ řekl a zastavil se tak blízko před ní, že mohla cítit jeho tělesné teplo. Znepokojení a potřeba se v ní slily v jednu velkou zmatenou směs. „Tvá mentální spojení fungují úplně jinak než psyská.“

Chtěla si projet vlasy rukou, ale zarazila se. Její po pás dlouhá hříva byla pryč, další věc, o niž ji Enrique připravil. „Myslíš, že to mohl nějak změnit?“

Juddovy svaly se zavlnily, když rozpojil paže a spustil je podél těla. „Zdá se to jako logický závěr. Kdybys mě nechala prozkoumat tvoji mysl –“

„Ne.“

Naklonil hlavu a lehce přikývl. „Dobře. Takhle ale bude těžší ten problém odhalit.“

„Já vím. Ale i přesto ne.“ Nikdo už se jí nikdy do hlavy dobývat nebude. Pro oběti jiných zločinů to byla jediná nedotknutá část. Pro ni to byla část, která byla týrána, a už nikdy nebude nikomu důvěřovat. „Napadá tě, co by to mohlo být?“

„Ne.“ Zvedl ruku a dotkl se jejího krku. „Jak jsi přišla k téhle modřině?“

Úplně ji zaskočil, a proto bez přemýšlení překryla jeho dlaň svojí. „Modřině? Možná, když jsem trénovala s Lucy.“ Brenna sice nebyla voják, ale musela se umět bránit… nyní víc, než kdykoli předtím. Protože nikdo neznal skutečnou pravdu. Tu, kterou úspěšně ukrývala od chvíle, kdy ji zachránili. Totiž, že Enrique její mysl nejen poškodil, on ji zničil na mnohem základnější úrovni, na úrovni, která mohla rozvrátit její identitu. „Můžeš něco zjistit o těch mých snech?“

Jeho dlaň byla proti její velká, prsty dlouhé. Bolestivě si uvědomovala každý milimetr kůže, jímž se dotýkali. Pro její rasu byl dotek druhou přirozeností, ale draví měňavci nedovolovali každému, aby se jich dotýkal. Pouze smečka, druhové a milenci měli výsadu doteku. Judd nezapadal ani do jedné z těchto škatulek. A přesto ho neodstrčila.

„Rozhodím sítě.“ Stáhl ruku a drsnost jeho dlaně jí rozechvěla konečky nervů. „Musíš se ale smířit s tím, že možná žádné odpovědi neexistují. Jsi jedinečná – jediný z Enriqueho pokusných subjektů, který přežil.“

Ze stínů sledoval, jak Brenna Kincaidová opustila pokoj Judda Laurena. Musel se ze všech sil přemáhat, aby nevyskočil a neuškrtil ji hned v tu chvíli. Ta děvka měla zemřít už před několika měsíci, ale zuby nehty se držela života. A teď se jí začínala vracet paměť. Jak jinak si vysvětlit tu scénu u těla?

Tiše zaklel.

Několik dní po její záchraně panikařil, ale díky bohu se ukázalo, že má v paměti velké díry. Pokud se nyní začínají zaplňovat, znamená to pro něj problém. Takový, který by mohl vést i k jeho popravě – obzvláště pokud ona bude mít na své straně toho zasraného Psye. Měl zradit celou Laurenovic famílii hned na začátku, ale šetřil si tu informaci příliš dlouho a nyní by se mu jeho vlastní chamtivost mohla vymstít.

Nic to však neměnilo. Neměl v úmyslu nechat se ulovit jako vzteklé zvíře. Zíral na injekční stříkačku ve své ruce, tu, která oslabila Tima a učinila z něj tak snadnou oběť. Mohl by ji použít i na Brennu. Ta děvka s šílenýma očima mu život nezničí.

Judd Brennu sledoval, dokud nedošla na konec dlouhé chodby a nezahnula za roh, kde se připojila k davu. Ve chvíli, kdy otevřel dveře, zachytila jeho k boji vycvičená mysl něco ve vzduchu, ale neviděl žádný důvod, proč by se měl znepokojovat. I přesto se ani nehnul, dokud nebyla v bezpečí.

Pak dveře zavřel a podíval se na svou ruku. Rozevíral ji a svíral ve snaze zbavit se tepla, jež se mu vpálilo do dlaně, když se Brenny dotkl. Bylo to zcela iracionální jednání, které neovládal jeho mozek, ale instinkt pohřbený hluboko uvnitř, jenž na moment převládl nad jeho naprogramováním, když spatřil modřinu na její kůži.

Jeho mobil zapípal a připomněl mu, že ho čeká práce. Nemohl si dovolit, aby ho od jeho úkolu rozptylovala vlčice, která chtěla, aby přemohl její noční můry. Jako by byl… dobrý. Co by asi Brenna řekla, kdyby zjistila, že to on je noční můrou?

Mobil zapípal podruhé. Zvedl ho, vypnul upomínku a odešel do sprchy, aby ze sebe smyl pot. Otisk teplé ženské pokožky na dlani stále cítil, ale věděl, že tam dlouho nebude – pach smrti dokázal všechno utopit v jediné mrazivé vlně.

A Judd byl v zabíjení velmi dobrý. Už od chvíle, kdy mi bylo deset let, napadlo ho, když si balil do tašky vybavení na sledování, které bude ve tmě potřebovat. Dnes v noci šlo o jednoduché pozorování, ale už za pár dní udeří. Bomby měl téměř hotové. Nyní už jen potřeboval časové okno, příležitost. A pak bude mít opět na rukou krev, jako šarlatovou květinu, která vypráví pravdivý příběh o tom, kým skutečně je.

Kapitola 5

V hutné hedvábné noci na PsyNetu se hlasitě zabouchly dveře do neproniknutelného trezoru. Síť propojovala miliony Psyů po celém světě, shromažďovala jejich kolektivní znalosti a byla aktualizována trilionkrát denně, když Psyové nahrávali data. Umožňovala jim také setkání během několika vteřin, nehledě na to, kde se zrovna fyzicky nacházeli. Dnes v noci zaplanulo sedm myslí v nejtemnějším jádru Sítě, každá vypadala jako bílá hvězda tak chladná a ostrá, že by bylo možné se o ni pořezat.

Zasedala Rada Psyů.

Kaleb promluvil jako první. „Co jste si mysleli?“ Otázka byla mířena na nebezpečně mocné mysli manželského páru Henryho a Shoshanny Scottových. „Klan Liů moc nepobavilo, když zjistili, že se někdo naboural do jejich rodinných archivů a složky několika členů označil jako ‚rizikové‘.“ Všichni věděli, že poznámka „rizikový“ je jen krůček od odsouzení k rehabilitaci.

„Jsme Rada,“ promluvila Shoshanna za oba, což poslední dobou dělala stále častěji. „Nemusíme své kroky vysvětlovat občanům.“

Do rozhovoru vstoupila Tatiana Rika-Smytheová. „Předpokládám, že jste se zaměřili i na další klany. Proč jste je označovali?“

„Abychom monitorovali ty, kteří by mohli být náchylní k prolomení Utišení.“

„Rehabilitace se o tento problém stará efektivně.“ Tatianin hlas zazněl definitivně.

„Pokud to je pravda, jak mi chcete vysvětlit Saschu Duncanovou a Faith NightStarovou?“ zmínila Shoshanna dvě nedávné odpadlice od Sítě. „Nikito? Sascha je koneckonců tvoje dcera.“

„Dvě anomálie.“ Kaleb se postavil na Nikitinu stranu zcela záměrně. „Navíc se zdá, že jste prováděli neautorizované vyhledávání ještě předtím, než k těmto anomáliím došlo, tudíž mezi tím nevidím logickou souvislost.“

„Tušili jsme, že k těmto anomáliím dojde, zatímco vy jste nad tím zavírali oči.“ Shoshanna očividně nehodlala plýtvat šarmem, který si vyhrazovala na média. „Zaznamenali jste, co se děje na Síti? Vždyť oni otevřeně mluví o povstání.“

„V tom má pravdu,“ odtušila Tatiana, jako vždy zdánlivě nestranná.

„Navrhuji, abychom je nechali mluvit. Do určité míry.“ Kaleb svá slova směřoval k celé Radě. „V minulosti působila největší problémy snaha zcela disent vymýtit. V tuto chvíli máme agitátory pod kontrolou… a můžeme se tak postarat o případné potíže dřív, než stačí napáchat skutečnou škodu.“

„Buď jak buď, tohle není to, co tady nyní probíráme,“ poukázala Nikita. „Žádám, aby závěry manželů Scottových byly předány celé Radě. Pokud jednali z pozice radních, pak nalezené informace patří Radě. Pokud jednali sami za sebe, neměli k tomu oprávnění a zmíněná data by měla být zabavena.“

Na Kaleba udělala promyšlená Nikitina past dojem, nic však neřekl. Shoshanna už v něm i tak začínala vidět nepřítele. To ale nebyl hlavní důvod, proč mlčel – chtěl vědět, kdo promluví ve prospěch manželů Scottových, a zradí tak možnou alianci.

„Já bych ta data rád viděl,“ promluvil konečně Ming LeBon. Mistra psychického boje kromě jeho elitních vojáků osobně nikdy nikdo neviděl. Kaleb nedokázal najít žádnou jeho fotografii, ten muž byl skutečným stínem.

„Mohla by být užitečná,“ dodala Tatiana.

„Předložte je a rozhodneme, jak s nimi dál naložíme,“ ozval se Marshall, který byl nejstarším radním a zároveň jakýmsi neoficiálním předsedou Rady, už jen z úcty k tomu, jak dlouho v ní přežil.

Zbývali tři, jejichž loajalita byla nejasná. Nikita a Shoshanna stály na opačných stranách a Henry patřil k Shoshanně.

„To je bohužel nemožné.“ Shoshannin mentální tón zůstával neochvějně sebevědomý. „Znamenalo by to znovu proniknout do zmíněných složek.“

„Jistě jste si vedli protokol, ne?“ položil Marshall otázku, která napadla všechny přítomné.

„Samozřejmě. Naneštěstí se do těchto protokolů někdo před deseti hodinami naboural a poškodil je tak, že není možné je obnovit.“

„Máte nás za rehabilitované idioty?“ pronesla Nikita tónem ostrým jako břitva. „Žádný hacker na Síti nedokáže obejít zabezpečení radního.“

„Byl to virus.“ Shoshanna odmítala ustoupit. „Důkaz máme přímo tady.“ Cosi se objevilo v prázdném temném prostoru uvnitř trezoru, datová složka, která se chvěla dozvukem virového otřesu.

Všichni kromě Nikity ustoupili vzad. „Je to bezpečné,“ prohlásila o vteřinu později. „Není to uzpůsobeno k tomu, aby se to šířilo temný prostorem. A i kdyby bylo, všechny takové viry se rozplynou maximálně po několika centimetrech. Temný prostor je nehostinné prostředí.“

„Za což bychom měli být vděční. Jinak by přenašeči virů už dávno celou Síť rozložili,“ pronesla Shoshanna chladně s narážkou na Nikitiny údajné schopnosti.

Důkladně si Shoshannin důkaz prohlédli. Byl skutečně závažný. Složka, kterou předložila, by měla být pro jejich psyské mysli čitelná, proud dat čistý a dobře zorganizovaný. Namísto toho byla data smíchána do jednoho obrovského shluku, zdeformovaná nepřirozenými jiskrami jakéhosi vnitřního blesku, který je pitval a dále ničil, zatímco to sledovali.

„Živí se to samo sebou,“ zamumlal Marshall. „Cyklus, který konstantně degraduje.“

„Nepochybně se jedná o výjimečný příklad programování.“ Tatiana se ještě více přiblížila. „Ten, kdo ho vytvořil, by se nám hodil. Ráda bych se osobně ujala úkolu ho vystopovat.“

„Jen do toho.“ Shoshanna posunula složku směrem k Tatianě. „Nejspíš se ti to ale nepodaří. Ten hacker nenechal žádné užitečné vodítko.“

„Ten virus je vodítko,“ poukázala Nikita. „Pokud nebyl dostatečně chytrý na to, aby ho zamaskoval. Tohle by mohlo zapadat do schématu narušení připisovaných Duchovi,“ zmínila sabotéra, který se stal nebezpečným trnem v patě Rady.

„Je to možné,“ řekl Kaleb. „Je tu však i jiná možnost – možná se klan Liů přece jen rozhodl vzít věci do vlastních rukou.“

„Ať to byl kdokoli,“ odtušila Nikita, „kolik dat odčerpal?“

„Žádná. Vložil virus dovnitř a zmizel. Nic neodnesl.“

„Jak moc jste si jistí?“ zeptala se Nikita.

„Naprosto,“ ozval se poprvé Henry.

„Doufám, že si uvědomujete, že s tím musíte přestat,“ řekl Marshall. „Situace po aféře NightStar se ještě stále neuklidnila a nemůžeme si dovolit znepřátelit si další mocné klany.“

„Souhlasím.“ Shoshanna očividně věděla, kdy má přestat bojovat a radši vycouvat. „Nicméně ačkoliv byla většina dat zničena, dokázali jsme z paměti sestavit seznam deseti jednotlivců. Máme je v úmyslu nadále monitorovat… s dovolením Rady.“

„Nevidím v tom problém, pokud budete diskrétní,“ zareagovala Tatiana.

„Souhlasím. Je zde ještě jedna záležitost, kterou chci probrat.“ Shoshanna vytáhla další složku, tentokrát značně tenkou co do objemu dat. „Brenna Shane Kincaidová.“

Kaleb si okamžitě uvědomil, o kom je řeč. „Poslední oběť Santana Enriqueho? Proč se o ni zajímáte?“

„Předpokládám, že jste všichni četli poslední zprávu, kterou jsme byli schopni z Enriqueho poznámek dešifrovat.“ Shoshanna počkala, dokud všichni nepřikývli. „Víte tedy, že zjevně dokázal s její myslí výjimečné věci. Měli bychom ji prohlédnout.“

„Víš stejně dobře jako já,“ přerušila ji Nikita, „že jakýkoli pokus unést Brennu Kincaidovou by se rovnal vyhlášení války SnowDancerům.“

„Nechceš mít na svém dvorku další nepořádek, Nikito?“ Shoshannina otázka nebyla nepodložená – obě nedávné odpadlice pocházely z Nikitina kraje.

Nikitina mysl se nenechala rozčílit. „Ne, když je ten nepořádek důsledkem chyb jiných radních.“ Chladná odpověď každému připomněla, že to byli právě Scottovi, kteří se neúspěšně pokusili zajmout Faith NightStarovou. „Ta dívka je až příliš dobře chráněná na to, aby byla snadným cílem.“

„Nikita má pravdu,“ zastal se jí nečekaně Ming. „Navíc je Brenna Kincaidová sice zajímavá z vědeckého pohledu, ale pochybuji, že by měl kdokoli z nás zájem ten proces duplikovat.“

„Ne,“ přidala se Tatiana. „Zvířata by měla zůstat zvířaty. V každém případě Enriqueho úpravy ten problém nejspíš za nás vyřeší samy.“

„Jak to?“ zeptal se Marshall. „Nemůžeme riskovat, že by měňavci ten proces objevili a sami se ho pokusili využít.“

„Její mozek není uzpůsoben k tomu, čeho se Enrique snažil docílit,“ vysvětlila Tatiana. „V důsledku vnitřního tlaku pravděpodobně zkrátka imploduje.“

„A navíc,“ připomněl jim Ming, „jsme už uvedli do pohybu plán, který se o měňavce postará. Navrhuji, abychom počkali, pak už jen sklidíme ovoce, které přinese. I kdyby mozek Brenny Kincaidové ten tlak nějakým zázrakem unesl, bude stejně brzy mrtvá – stejně jako zbytek její smečky.“

Kapitola 6

Judd Brennu znovu viděl až pět dní po nalezení těla. Zrovna byl na cestě za Hawkem, když do něj vrazila a zničila tak jeho odhodlání držet si od ní odstup. Brenna možná vypadala křehká a neškodná, ale měla schopnost měnit jeho chování na nebezpečně nepředvídatelné, jako například právě teď.

Instinktivně zvedl ruce, aby ji zachytil. To, že ji ani potom hned nepustil, byla drobná, ale významná odchylka od naprogramování. A jemu to bylo jedno. „Kam jsi –“ Zarazil se v půli věty, když k němu zvedla obličej.

Její pleť byla popelavě šedá, oči zapadlé.

„Mluv se mnou.“ Rozkaz.

Za normálních okolností by vytasila drápy už za to, že si dovolil jí jeden udělit, ale dnes se jen nervózně ohlédla přes rameno, a pak zdvihla pěsti k jeho hrudi. „Hledala jsem tě,“ zašeptala, zatímco on se snažil přivyknout jejímu doteku. „Drew a Riley mě nepustili z pokoje od chvíle, kdy jsem se od tebe vrátila – někdo nás viděl spolu. Teď jsem jim proklouzla jen čirou náhodou.“

Judd cítil, jak se jeho žilami šíří led, byl to však chlad, který pálil. „Promluvím s nimi.“ Nikomu nedovolí, aby Brennu znovu zamykal.

„Jen mě dostaň odsud, dost daleko, aby nemohli stopovat můj pach,“ poprosila ho zoufale. „Prosím, dostaň mě pryč, než mi z toho přeskočí.“

„Pojď za mnou.“ Pustil ji a otočil se, aby ji vyvedl ven. Drobná ženská ruka se propletla kolem jeho levé paže.

Kdyby se jednalo o jakoukoli jinou ženu, okamžitě by ten dotek přerušil a dal by jí jasně najevo, že už se to nebude opakovat. Ale tohle nebyla ledajaká žena. „Jak daleko?“ zeptal se, protože od svého únosu měla téměř agorafobické sklony – sice se občas pustila ven z doupěte, ale přestala chodit do školy a nikdy se nezúčastnila běhů s ostatními členy smečky.

„Daleko.“ Její hlas zněl rozhodně, ale ruka na jeho paži se chvěla.

Provedl ji několika zadními tunely k východu, o němž věděl, že je méně chráněný, protože ústil přímo do zahrady v Bílé zóně. Tahle část byla nejblíže k vnitřnímu perimetru a byla považována za dostatečně bezpečnou, aby si zde mohla hrát štěňata bez dozoru. „Počkej tady, než to zkontroluju.“

Chvíli jí trvalo, než ho pustila. „Promiň, já…“

„Kdybych chtěl omluvu, řekl bych si o ni.“

Zarazila se. „Kde ses naučil být takhle šarmantní – v gulagu?“

„Tak nějak.“ Vyšel ven a zjistil, že zahrada je prázdná. Štěňata se nejspíš přesunula dovnitř, když mraky ztemněly a ztěžkly blížícím se sněhem. Po vizuální obhlídce pro jistotu provedl i telepatickou kontrolu, aby si své závěry potvrdil. „Vzduch je čistý.“

Brenna se vynořila ze dveří se sebevědomým výrazem, ale v mžiku se její dech změnil z klidného v roztřesený. Cítil její strach, jako by to byla vlna opakovaně narážející do jeho těla. Natáhl se a popadl ji za ruku. Měňavci dotek potřebovali. Dokázal je ukotvit a uklidnit, stejně jako dokázal v Psyích vyvolávat přesně opačné pocity.

„Zůstaň se mnou.“ Rozhodl se nepřemýšlet nad tím, proč udělal něco pro něj tak cizího, a vedl ji skrz zahradu k úzké cestě. „Ještě dál?“

„Jo.“ Její zastřený hlas získal ostrý podtón. „Mám plné zuby svého strachu. Nemůžu ho nechat vyhrát.“

„Jsi příliš silná na to, abys něco takového dopustila.“ Když Judd zjistil, co jí Enrique udělal, očekával, že se z Brenny stane roztřesená troska se zlomenou myslí. Ale ona nejenže přežila, dokonce si uchovala zdravý rozum.

Její ruka ho pevně sevřela. „Judde…“

Něco se objevilo na okraji perimetru, který stále telepaticky hlídal. „Tiše.“ Dobře si uvědomoval, že ho Brenna pozoruje a cítil její tělesné teplo i přes bundu, kterou na sobě měl. Zatlačil ten pocit hluboko do své mysli a znovu se zaměřil na telepatický průzkum okolí. Jejich směrem se blížili dva vojáci, pravděpodobně se vraceli z hlídky ve vnějším perimetru.

Jeho by nezastavili, ale i přesto si nepřál, aby někdo věděl, kde se nachází, a stopoval ho. Proto si našel několik diskrétních způsobů, jak se dostat do teritoria SnowDancerů a ven, aniž by ho někdo zpozoroval. Kdyby však uviděli Brennu, určitě by ji zadrželi, dokud by si nevyžádali instrukce od Drewa nebo Rileyho.

„Můžeš ovlivnit jejich mysl?“ zeptala se potichu Brenna a ještě více se přitiskla k jeho tělu. „Přimět je, aby se dívali jinam?“

„Je pro nás mnohem těžší ovlivňovat měňavce než lidi.“ Silný Psy dokázal měňavce zabít výbojem psychické moci, ale manipulování s nimi bylo něco jiného. „Možná je tu jiný způsob.“

Znovu vyslal vpřed své smysly a zachytil šest nechráněných myslí. Převzít nad nimi kontrolu bylo snadné – mladá černá medvíďata se nemohla efektivně bránit, navíc během hibernace. „Zvládneš to tady chvíli sama?“

Přikývla a svaly na tvářích se jí napjaly. „Běž.“ Neochotně pustila jeho paži a zacouvala dozadu mezi stromy.

„Nebude to trvat dlouho.“ Musel ji obdivovat, protože ačkoliv byla očividně jen kousek od záchvatu paniky, odhodlaně přikývla, když jí přikázal: „Až uslyšíš, že se strážci dali do pohybu, rozběhni se na jihovýchod. Bez váhání.“

Zamířil ke dvěma mužům. Když si byl jistý, že ho Brenna už nemůže vidět, rozptýlil se. Ani ostatní členové vysoce specializovaného Šípového komanda tohle nedokázali. Většina rozptýlení, nebo „rozmazání“, jak to nazývala Brenna, se odehrávala na mentální rovině, kdy Psy telepaticky narušoval mysl pozorovatele.

Judd byl jiný. Uměl upravit svou vlastní tělesnou formu. Jednalo se spíš o telekinetickou schopnost než telepatickou. Judd totiž nebyl jen silný telepat, Tp ani nebyla jeho hlavní kategorie, jak se obecně myslelo – a on byl vděčný za to, že si to ostatní mysleli. Co by asi Brenna řekla, kdyby si uvědomila, že je výjimečně mocný telekinetik – Tk –, stejné kategorie, jako vrah, který ji mučil v tom krví nasáklém pokoji?

Byla to otázka, na níž nikdy nenašel odpověď, a neměl v úmyslu Brenně říkat pravdu o tom, kdo je. Ještě trochu posunul své buňky a vydal se směrem ke dvěma mužům. Měňavci ho nemohli vidět, když se rozptýlil, maximálně zachytili stín periferním zrakem. A co bylo důležitější, nemohli ho ani ucítit, což jen podporovalo jeho domněnku o tom, jak jeho schopnost funguje.

O minutu později vyslal medvíďata skrz les po své pravé ruce po větru k vojákům. Mláďata dělala dost velký hluk na to, aby je rozptýlila a přiměla změnit směr. Poskládal buňky zpět na jejich místo a záměrně hlídce zkřížil cestu, jako by byl na cestě zpět do doupěte.

„Narazil jsi cestou na někoho?“ Elias se zastavil, zatímco jeho partner, Dieter, šel dál.

„Ne.“

Elias přikývl a vydal se za Dieterem. Judd té příležitosti využil a položil falešné stopy až ke vstupu do doupěte. Pak zakryl Brenniny i své vlastní a vydal se na jihovýchod. Telekineticky ovlivnil vzduch v okolí, rozprostřel ho a rozvířil, aby nebylo možné zachytit jejich pach a sledovat je.

Brenna byla rychlá. Když ji dostihl, byla už daleko mimo Bílou zónu, v centrální části perimetru, který byl považován za bezpečný pro dospělé, ale už ne pro děti. Taky se tady pohybovaly hlídky, byly však daleko, na hranici vnitřního a vnějšího perimetru. Les kolem Judda a Brenny byl tichý, okolní zvuky ztlumovala vrstva sněhu. Takhle daleko v horách jím byly stromy hustě pokryté a z větví visely rampouchy jako průhledné čepele.

„Opatrně.“ Přiblížil se k ní, aby ji zaštítil, když se k jednomu z nich přiblížila nebezpečně blízko.

„Cože?“ Zvedla hlavu a podívala se za sebe, pak se zachvěla a bokem se opřela o jeho hruď. Znehybněl jako stromy kolem nich. Nemohla si jeho reakce nevšimnout. „Promiň. Vím, že nemáš rád, když se tě někdo dotýká, ale já to právě teď potřebuju.“

Nic jiného než přímost od ní ani nečekal. „Nejsi na tohle počasí dost oblečená.“ Neměla bundu, jen džíny a růžový rolák. Alespoň že měla solidní boty. Měl si toho všimnout a něco s tím udělat, než opustili doupě.

„Jsem měňavec. Zima mi nevadí.“ Obvykle to byla pravda, až na to, že teď se opírala o jeho tělo, a když se otočila, uvěznila své dlaně mezi nimi. Jedno její stehno se otřelo o jeho. „Co ty?“

„Jsem v pořádku.“ Zimu opravdu necítil, ačkoliv v jeho případě to bylo důsledkem jeho telekinetických schopností. „Vezmi si to.“ Setřásl z ramenou bundu. Zůstal tak jen v tenkém černém svetru a džínech stejné barvy.

„Říkala jsem t-ti, ž-že m-mi zima n-n-nevadí.“

„Máš promodralé rty.“ Přehodil jí bundu přes ramena. Současně rozšířil telekinetický štít odrážející chlad i kolem ní. Štít fungoval tak, že přesměrovával částice vzduchu a prachu a vytvářel tím tenkou, ale vysoce účinnou – a neviditelnou – zeď.

Zachvěla se a vsunula paže do rukávů. „Vyhráls. Tohle je tak příjemně teplé.“

V jeho bundě se úplně ztrácela. Otočila se, znovu se o něj opřela bokem a dalších deset minut nepromluvili. Zdálo se, že Brenně ke spokojenosti stačí sledovat zasněžené stromy kolem, on si však uvědomoval každý její nádech, každý úder srdce, každý pohyb jejího teplého, vláčného těla v jeho bundě. Síla té poslední myšlenky mu vyslala do mozku varování, které se záměrně rozhodl ignorovat.

Najednou si všiml, že se od sněhu odráží slunce a oslňuje ho. Zvedl hlavu. Zatímco tam v tichosti stáli, mraky se rozehnaly.

„Nádhera,“ vzdychla Brenna a zahákla jednu ruku pod jeho paži, „ale dost náročná pro oči. Pojď se mnou. Kousek tamhle je jezero. Kolem něj je trochu víc stínu.“ Sluneční paprsky, které se jí zatřpytily ve vlasech, se mu zabodávaly do očí jako nože a nutily ho přemýšlet o tom, co tady vlastně dělá. Nezastavil se však, dokud tak neučinila ona.

„Tamhle, vidíš?“ Brenna se při pohledu na zasněžené jezero, v němž se během letních měsíců odrážely okolní stromy a hory, cítila po několika měsících konečně svobodná. Strach, který ji věznil uvnitř doupěte, zmizel, rozdrtila ho bolestivá krása divočiny, již nazývala domovem. Potřebovala jen někoho, kdo by ji vyvedl ven a připomněl jí to.

S úsměvem se otočila na temného anděla po svém boku. Při pohledu na jeho tmavé oblečení, černé vlasy a oči ji jiné označení nenapadalo. „Děkuju.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ledové pohlazení.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.