Drizzt Do’Urden

v nakladatelství FANTOM Print

Temný elf

Legenda o Drizztovi 1: Domovina

Legenda o Drizztovi 2: Vyhnanství

Legenda o Drizztovi 3: Útočiště

Planina ledového větru

Legenda o Drizztovi 4: Magický krystal

Legenda o Drizztovi 5: Stříbrné prameny

Legenda o Drizztovi 6: Rubínový klenot

Drowův odkaz

Legenda o Drizztovi 7: Odkaz

Legenda o Drizztovi 8: Bezhvězdná noc

Legenda o Drizztovi 9: Obklíčeni temnotou

Legenda o Drizztovi 10: Cesta k úsvitu

Temné stezky

Legenda o Drizztovi 11: Tichá čepel

Legenda o Drizztovi 12: Páteř světa

Legenda o Drizztovi 13: Mečové moře

Lovcovy čepele

Tisíc orků

Osamělý drow *

Dva meče *

* Připravujeme, české názvy se můžou ještě změnit

FANTOM Print

2011

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podoba se skutečnými osobami, ať žijícími, nebo ne, je čistě náhodná.

Kniha je chráněna autorským zákonem USA. Jakákoli reprodukce nebo neautorizované užití textu či kreseb je zakázáno bez písemného souhlasu Wizards of the Coast, Inc.

Loga Forgotten Realms a Wizards of the Coast jsou chráněnými obchodními známkami patřícími Wizards of the Coast, Inc.

Všechny postavy Wizards of the Coast, jména i výrazně jim podobná jména jsou obchodními známkami patřícími Wizards of the Coast, Inc.

U.S., CANADA, ASIA,

PACIFIC & LATIN AMERICA

Wizards of the Coast, Inc.

P:O: Box 707

Renton, WA 98057-0707

+1-800-324-6496

EUROPEAN HEADQUARTERS

Hasbro UK Ltd.

Caswell Way

Newport, Gwent NP9 0YH

GREAT BRITAIN

Navštivte www.wizards.com

Copyright © 2003 Wizards of the Coast, Inc.

Práva na české vydání vlastní FANTOM Print

Cover art Todd Lockwood

Translation Kateřina Niklová

ISBN 978-80-7398-619-3 (ePub)

ISBN 978-80-7398-620-9 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Předehra

„Hej, musíte táhnout víc!“ křikl Dup McKloub na dva koně a tři trpaslíky. „Chci se dostat do Mělčiny dřív, než mi letní slunko začne pálit na plešinu!“

Jeho hlas se odrážel od skal okolo a odpovídal Dupově postavě. I na trpaslíka byl zavalitý, jeho tělo dokázalo rány přijímat a svalnaté paže naopak rozdávat. Dlouhý žlutý vous si často zastrkával za silný opasek a vrhací kladivo – nazývané „trpasličí šíp“ – měl pověšené na ramenou a připravené k hodu.

„Šlo by to snadnějc, dyby vzadu na voze neseděl ten kůň, ty zpropadený blázne!“ zařval na něj jeden z tahajících trpaslíků.

Dup odpověděl tak, že ho práskl bičem do zadku.

Trpaslík se zastavil, nebo se o to aspoň pokusil, vůz jel ale dál a on byl zapřažený do postroje, takže si uvědomil, že by možná bylo lepší udržet silné, krátké nohy v pohybu.

„Todle ti voplatím, vo tom nepochybuj!“ zavrčel na Dupa, ale zbytek zapřažených trpaslíků i zbývající tři, kteří seděli s velitelem na voze, se mu vysmáli.

Před dvěma desetidny vyrazili z citadely Felbar, vydali se severní silnicí podél západní strany Rauvinských hor a cesta jim rychle ubíhala. Když opustili podhůří, zastavili se ve velké osadě barbarského kmene Černý lev, kde uzavřeli několik menších obchodů a doplnili zásoby. Osadě se říkalo Beorunův Pramen a spolu se Sundabarem, Stříbroluním a Kervarem byla pro sedm tisíc trpaslíků citadely Felbar oblíbenou obchodní lokalitou. Trpasličí karavany obyčejně dojely do Beorunova Pramene, směnily zde zboží a zamířily zpátky na jih, domů do hor, ale tato družina náčelníka barbarů překvapila, protože mířila dál na západoseverozápad.

Dup byl odhodlaný otevřít obchodu Mělčinu a ostatní městečka podél řeky Surbrin, která obtékala západní výběžek Páteře světa. Rozneslo se, že Mitrilová síň v poslední době z nějakého důvodu omezila obchod s městy v horním toku řeky, a Dup chtěl, aby Felbar nastalou mezeru vyplnil. Podle dalších zvěstí se totiž daly v mělkých dolech na západním okraji Páteře světa najít úžasné drahokamy, a dokonce i starodávné, patrně trpasličí artefakty.

Prvních padesát mil jim pozdně zimní počasí docela přálo a vůz bez problémů objel severní okraj Měsíčního lesa a dorazil až do podhůří Páteře světa. Trpaslíci ale zajeli příliš daleko na sever, takže se museli stočit zpátky na jih a hory si držet po pravici. Teplota zůstávala relativně vysoká, ale nebylo zase takové teplo, aby narušilo sněhovou pokrývku a způsobilo laviny podél stezek. To ráno se však jednomu z koní udělal na kopytě ošklivý absces, a přestože se šikovným trpaslíkům podařilo vytáhnout z rány zaražený kámen a vyčistit ji, kůň ještě nebyl připravený táhnout plně naložený vůz. Dokonce nedokázal ani pohodlně jít, proto ho nechal Dup vysadit dozadu na vůz a šest trpaslíků rozdělil do dvou zápřahů po třech.

Zpočátku šlo všechno dobře a vůz si dlouho udržoval původní rychlost, jak se ale blížil konec druhé směny druhého zápřahu, začali zpomalovat.

„Kdy podle tebe toho koně znova zapřáhnem?“ zeptal se Kop McKloub, Dupův mladší bratr, jemuž žlutý vous sotva dosahoval do půlky hrudi.

„Pcha, zítra už pěkně poběží,“ odpověděl Dup s naprostou jistotou a ostatní přitakali.

Nikdo přece jen nevěděl o koních tolik jako Dup. Nebyl jen jedním z nejlepších kovářů v citadele Felbar, byl také nejproslulejším tamním podkovářem. Kdykoli navštívila trpasličí pevnost kupecká karavana, nevyhnutelně si zavolali Dupa, obyčejně ho povolal sám král Emerus Válečná koruna, aby všechny koně nově okoval.

„Možná bysme se teda měli utábořit na noc,“ navrhl jeden z trpaslíků vpředu v zápřahu. „Rozbijem tábor, dáme si dobrý dušený a vodlehčíme náklad vo jeden soudek piva!“

„Ho hó!“ zařvalo několik trpaslíků na souhlas, protože trpaslíci si obvykle nenechají ujít možnost napít se dobrého piva.

„Pcha, měkoty!“ prohlásil Dup a našpulil rty.

„Ty se prostě chceš dostat do Mělčiny před Bradkou!“ prohlásil Kop.

Dup si odplivl a zamával rukama. Byl to až příliš důrazný protest. Všichni věděli, že je to aspoň zčásti pravda. Bradka byl Dupův největší sok, přítel, s nímž předstírali, že se navzájem nenávidí, ve skutečnosti ale žili jen pro to, aby jeden druhého překonali. Obě věděli, že městečko Mělčina, se slavnou věží a ještě slavnějším kouzelníkem, zažívalo vždy těsně před zimou příliv lidí – osadníků z hranic, kteří potřebovali dobré zbraně, zbroj a podkovy – a oba byli u toho, když král Válečná koruna prohlásil, že by ho potěšilo, kdyby rozšířili obchody do Páteře světa. Od doby, kdy znovu dobyli trpasličí citadelu, kterou celá tři staletí drželi orci, se území na západ od Felbaru značně uklidnilo, horská oblast na východ se však stále hemžila netvory. Do Mitrilové síně bylo možné dostat se Temnými říšemi, ještě nikdo ale neobjevil cestu do zemí na sever od pevnosti klanu Válečného kladiva. Všichni, kdo Dupa doprovázeli – dělníci, k nimž patřil jeho bratr Kop, švec Nikvul a bratři Bok a Stok, kteří vozívali životně důležité zboží (většinou pivo) ostatním felbarským kupcům – se k němu dychtivě přidali. První karavana přinese největší zisky, protože si bude moct vybrat z pokladů nahromaděných lidmi z pomezí. A co bylo důležitější, první karavaně se dostane největší slávy a přízně krále Válečné koruny.

Před odjezdem pozval Dup Bradáče „Bradku“ Kácela dobrosrdečně na pivo, napřed si ale od jednoho z Moradinových kněží koupil lektvar, který blokoval účinky alkoholu. Dup počítal s tím, že bude s družinou už zhruba den na cestě, než se Bradka vůbec probudí, a další den bude trvat, než se vzpamatuje natolik, aby našel cestu ven z brány citadely.

Dup nemínil za žádnou cenu dovolit, aby je taková drobnost, jakou byl zánět na koňském kopytě, zpomalil a Bradka je dohnal.

„Další tři míle poběžíte klusem a pak si vodpočinem,“ nabídl Dup.

Všichni kolem zasténali, dokonce i Bok, který mohl ztratit nejvíc, kdyby se utábořili hned, trpaslíci by tak totiž víc vypili a jemu by zůstalo míň piva k prodeji – ostatní se ale vsadili, že pivo v Mělčině stejně neprodá, nýbrž ho odveze zpátky domů a oslaví jím návrat.

„Tak dvě míle!“ štěkl Dup. „Chcete se dneska dělit vo tábor s Bradkou a jeho chlapy?“

„Pcha, Bradka ještě ani nevytáh,“ prohlásil Stok.

„A jesli jo, zpomalila ho ta lavina kamení, kerou sme za sebou strhli,“ dodal Nikvul.

„Ještě dvě míle!“ zařval Dup.

Znovu práskl bičem a chudák Nikvul se narovnal a pootočil se, aby se na drsného vozku zaškaredil.

„Ještě jednou mě praštíš a udělám ti pár bot, na kerý hned tak nezapomeneš!“ vztekal se Nikvul.

Jeho nohy vyrývaly do země plytké brázdy, jak ho potah vlekl za sebou, a Dup s ostatními se smál ještě hlasitěji. Než mohl Nikvul znovu začít brblat, pustil se Kop do zpěvu písně o mytické trpasličí utopii, velkolepém městě v hlubokém dole, které by potěšilo i samotného Moradina.

„Vyšplhejte po stezce!“ pobrukoval si Kop a ostatní na něj pohlédli, protože si nebyli jistí, jestli zpívá, nebo jim poroučí. „Vykopněte dveře!“ pokračoval Kop a Stok křikl: „Jaký dveře?“

Ale Kop jen pokračoval: „Najděte tunel a běžte dál!“

„Jo ták, Vzhůrunohama!“ zaječel Stok a celá družina, dokonce i mrzutý Nikvul, neodolala a pustila se do neurvalé, drsné písničky.

„Vyšplhejte po stezce,

vykopněte dveře,

najděte tam tunel

a pak běžte dál.

Ohnivý most přejděte,

pak hlubokou propast,

nemračte se, smějte se,

Vzhůrunohama je tu.

Vzhůrunohama! Vzhůrunohama!

Todle město už je tu!

Vzhůrunohama! Vzhůrunohama!

Nemračte se, smějte se.

Našli ste místo s nejlepčím pivem,

s velkýma čerstvýma preclíkama!

Kuchaře Hrudku a jeho králičí

a mistra Koktu s množstvím piva!

V dírách tam můžete lámat kámen,

tahat ho ve džberech na kladkách ven,

vočichejte to tam, a zůstanete,

ve Vzhůrunohama moc zlata je!

Vzhůrunohama! Vzhůrunohama!

Todle město už je tu!

Vzhůrunohama! Vzhůrunohama!

Nemračte se, smějte se.“

Píseň měla spoustu slok, a když trpaslíkům slova staré písničky přece jen došla, improvizovali a přidali si každý něco vlastního, co by na tak pozoruhodném místě, jako bylo Vzhůrunohama, chtěli najít. To bylo koneckonců na trpasličí písni tak zábavné a pro vnímavého trpaslíka to byl dobrý způsob, jak odhadnout potenciálního přítele či nepřítele.

Píseň taky představovala dobré rozptýlení, hlavně pro tři trpaslíky v zápřahu, kteří s ohnutými hřbety a velkou námahou vlekli vůz. Během několika minut urazili kus cesty, poskakovali po kamenité stezce dál k jihu a po pravici se jim zvedaly hory.

Dup na kozlíku vždy zakřičel jméno toho, kdo měl přidat další sloku. Všechno šlo jako na drátkách, dokud nezavolal na svého mladšího bratra Kopa.

Zbývající pětice dál pobrukovala melodii jako doprovod, ale odzpívala už skoro celou sloku a Kop stále nereagoval.

„No?“ zeptal se Dup, otočil se k mladšímu bratrovi a zadíval se mu do velmi zmatené tváře. „Musíš se přidat, chlapče!“

Kop na něj dlouho a nechápavě hleděl, pak tiše řekl: „Myslim, že sem zraněný.“

Teprve pak přestal Dupa zajímat bratrův zmatený výraz, zaklonil se a dobře si Kopa prohlédl. A uviděl, že mu z boku trčí oštěp!

Zavřískl. Pobrukování vzadu na voze utichlo a dva trpaslíci, kteří tam seděli, se obrátili ke Kopovi, který se pomalu sesul k zemi. I ti vpředu se ztišili, ale úplně zmlkli až ve chvíli, když z výšky přilétl balvan, dopadl přímo vedle nich, odrazil se a přeskočil je. Zasáhl přitom do ramene Nikvula a omráčil ho.

Zděšený zápřah vyrazil tryskem vpřed, zraněný kůň a chudák Stok se přitom utrhli z úvazu a trpaslík se zřítil na kamenitou zem. Dup trhl vší silou za otěže a pokusil se zvířata zpomalit, protože táhla a vláčela trpaslíky vpředu za sebou, a hlavně pak Nikvula, který se zdál být v bezvědomí.

Další balvan dopadl těsně za poskakující vůz a třetí přistál přímo před prchajícím potahem. Koně zabočili prudce doleva, pak se pokusili vrátit zpět na stezku a vůz se tak ocitl na dvou kolech.

„Všichni napravo!“ poručil Dup, ještě to ale ani nedořekl a levá kola vozu se zkroutila a vůz se překotil.

Koně se utrhli a i s postrojem a třemi trpaslíky v závěsu prchli pryč kamenitou stezkou.

Dva trpaslíci za Dupem vylétli do vzduchu – Kop byl sotva při vědomí – a Dup by je byl následoval, kdyby mu noha neuvízla pod kozlíkem. Cítil, jak mu křupla kost, když na něm vůz přistál, pak se tvrdě udeřil do hlavy. Vůz se kutálel dál a on si na okamžik myslel, že ho zalévá krev, pak si ale prchavě uvědomil, že to asi bude pivo.

Jen štěstí zachránilo trpaslíka před rozdrcením, nějak totiž skončil uvnitř rozbitého sudu, ve kterém se skutálel a odskákal dolů z kopce. Zprudka ho zastavil až kámen, který sud rozbil a vyhodil Dupa do vzduchu, kde provedl podivně zkroucené salto.

Trpaslík byl houževnatý jako skála, proto se ihned vyškrábal na nohy. Jedna se mu ale podlomila, takže znovu upadl, paličatě se však zvedl na loktech.

Vtom je uviděl, tucty a tucty orků mávajících oštěpy, kyji a meči, kteří se valili přes zničený vůz a padlé trpaslíky. Z výšin je následovali dva obři – ne ti kopcoví, které by tu Dup čekal, ale větší ledoví s modrou kůží. Podle nich poznal, že se nejedná o obyčejnou tlupu nájezdníků.

Dup cítil, že ztrácí vědomí, zachoval si ale dost rozumu na to, aby se vrhl dozadu. Skutálel se z dalšího svahu a tvrdě narazil na další balvan pod trnitým keřem. Opět se pokusil vstát, v ústech ale cítil krev a hlínu.

Pak ztratil vědomí.

* * *

„No, žiješ, nebo ne?“ ozval se vzdálený, drsný hlas.

Dup otevřel jedno krví slepené oko a přes opar uviděl potlučeného Nikvula, který dřepěl před trním a zíral na něj.

„Dobře, takže jo,“ řekl Nikvul, strčil ruku do křoví a nabídl ji Dupovi. „Drž zadek u země, jinak tě to trní stáhne z kůže.“

Dup ruku přijal a pevně ji stiskl, nepokusil se ale vylézt z křoví.

„Kde sou vostatní?“ zeptal se. „Kde je můj brácha?“

„Vorci je zabili,“ ozvala se ponurá odpověď, „a ty prasata nejsou moc daleko. Zatracení koně mě vodvlekli víc než míli vodsaď.“

Dup ho nepustil, ale ani se nepohnul.

„Tak polez, ty ňoumo,“ vynadal mu Nikvul. „Musíme do Mělčiny a poslat zprávu králi Válečný koruně.“

„Běž sám,“ odpověděl Dup. „Mám pochroumanou nohu. Jenom tě budu zdržovat.“

„Pcha, ty sis vo mně dycky myslel, že sem pitomý!“

Nikvul vší silou zatáhl a vyvlekl Dupa z trnitého křoví.

„Pcha, taky si!“ zavrčel Dup.

„Takže bys mě tu nechal, kdybys byl na mým místě?“

Otázka trefila do černého. „Najdi mi ňáký klacek, ty starý pitomče!“

Krátce poté už oba neohrožení trpaslíci ruku v ruce klopýtali k Mělčině, Dup se opíral jak o Nikvula, tak o hůl, a plánovali, jak se orcké tlupě, která je ze zálohy napadla, pomstí.

Neměli ani tušení, že z hlubokých děr v horách vylezla další stovka podobných tlup a plíží se krajinou.

Část první
Delší cesta, než bylo v plánu

Když na Planinu ledového větru dorazil Tibldorf Pwent s malou armádou bojechtivců a oznámil nám, že Gandalug Válečné kladivo, První a Devátý král Mitrilové síně, zemřel, věděl jsem, že Bruenor nebude mít na vybranou, že se bude muset vrátit do domova svých předků a usednout na trůn. Povinnost vůči klanu by mu nic jiného nedovolila a pro Bruenora stejně jako pro většinu trpaslíků byly povinnosti vůči králi a klanu nade vše.

Když ale Bruenor zprávu přijímal, viděl jsem v jeho tváři smutek a věděl jsem, že jen z malé části pramení ze žalu kvůli zesnulému králi. Gandalug měl za sebou dlouhý, úžasný život a zažil toho víc, než by kterýkoli trpaslík mohl doufat. A tak, přestože Bruenor smutnil nad ztrátou předka, jehož sotva znal, nebyl to důvod jeho dlouhého pohledu. Ne, věděl jsem, že ho nejvíce sužuje, jak jej povinnost nutí vrátit se zpět k usedlé existenci.

Věděl jsem, že ho doprovodím, zároveň jsem si ale byl jistý, že v bezpečí Mitrilové síně nezůstanu dlouho. Potřeboval jsem cestovat, zažívat dobrodružství. Poznal jsem to po bitvě s drowy, když se Gandalug vrátil ke klanu Válečného kladiva. Tehdy se zdálo, že naše malá družina našla mír, ale rychle jsem poznal, že dokáže být dvousečnou zbraní.

A tak jsem se zakrátko ocitl na palubě Mořského skřítka a spolu s kapitánem Deudermontem a jeho posádkou a s Catti po boku jsem se vydal na lov pirátů.

Je zvláštní a poněkud znepokojivé, když pochopíte, že si vás žádné místo neudrží dlouho, že žádný „domov“ vám nikdy nebude doopravdy stačit. Přemýšlím, jestli utíkám k něčemu nebo před něčím. Štve mě něco kupředu jako Entreriho a Ellifain, kteří sešli z cesty? Tyto otázky zní mým srdcem a duší. Proč mě ovládá nutkání být neustále v pohybu? Co hledám? Porozumění? Snažím se snad získat si ještě lepší pověst a znovu se ujistit o tom, že jsem se rozhodl správně, když jsem opustil Menzoberranzan?

Na tyto věci se musím neustále ptát a občas mě i zneklidňují, ale nikdy ne na dlouho. Protože když je racionálně zvážím, chápu, jak jsou směšné.

Pwent s sebou na Planinu ledového větru opět přinesl vyhlídky na bezpečný, pohodlný život v Mitrilové síni, který jsem nedokázal přijmout. Bál jsem se o Catti a o vztah, který jsme si vybudovali. Jak ho to změní? Bude Catti toužit po domově a po vlastní rodině? Uvidí v návratu do trpasličí pevnosti znamení, že dosáhla konce své dobrodružné cesty?

A pokud ano, co to bude znamenat pro mě?

Proto jsme všichni přijali Pwentovu zprávu se smíšenými pocity a s nemalými obavami.

Bruenorovy protichůdné pocity ale neměly dlouhého trvání. Na Planinu ledového větru doprovodil Pwenta mladý, ohnivý trpaslík jménem Dagnabit, který před lety značně přispěl k osvobození Mitrilové síně od duergarů. Byl synem slavného generála Dagna, váženého velitele vojska Mitrilové síně. Poté co se Bruenor s Dagnabitem sešel v soukromí, byl najednou opět plný vzrušení a doslova nadskakoval dychtivostí zamířit domů. A k překvapení všech vydal Bruenor ihned zvláštní vyhlášku – ne přímý rozkaz, ale důrazný návrh – aby se všichni trpaslíci z Mitrilové síně, kteří se usadili ve stínu Kelvinovy mohyly na Planině ledového větru, vrátili domů s ním.

Když jsem se Bruenora na náhlou změnu přístupu zeptal, jen na mě mrkl a ujistil mě, že brzy zažiji „největší dobrodružství“ svého života – nemalý slib!

Pořád se se mnou odmítá podělit o podrobnosti nebo třeba jen o všeobecný cíl, který si vytyčil, a Dagnabit mlčí stejně jako můj popudlivý přítel.

Popravdě mi ale na detailech nesejde. Záleží mi jen na tom, že můj život neztratí dobrodružného ducha, smysl a cíl. Věřím, že právě o to jde. Žít znamená neustále se snažit dosáhnout větších výšin; snaha být lepší osobou, zlepšovat svět okolo nebo obohacovat svůj život či životy bližních znamená dosáhnout nejprchavějšího cíle: pocitu zadostiučinění.

Někteří ho dosáhnou nastolením pořádku, bezpečí nebo pocitu domova. Jiní, a to včetně trpaslíků, hromaděním bohatství nebo vytvářením úžasných věcí.

Já ho dosahuji scimitary.

A tak jsem Planinu ledového větru opouštěl lehkým krokem a v přátelské karavaně, ke které se připojily stovky trpaslíků, nabručený (ale zdaleka ne nešťastný) půlčík, dobrodružka, mocný barbarský válečník s manželkou a dcerou a já, příjemně zmatený temný elf s panteří přítelkyní.

Ať si klidně hustě sněží, lije jako z konve a pláštěm mi profukuje ostrý vítr. Nevadí mi to, protože mám před sebou cestu, po které stojí za to jít!

Drizzt Do’Urden

1
Aliance

Mistrně vyrobenou plátovou zbroj nosil, jako by byla prodloužením jeho vlastní tuhé kůže. Černý kov do sebe dokonale zapadal a ani na jediném místě nebyl hladký a bez ozdob, byl totiž celý pokrytý vinutými rytinami a překrývajícími se basreliéfy. Z obou nadloketních pancířů trčely dva velké, zahnuté bodce a chrániče kloubů měl nabroušené a opatřené trojhranným ostřím. Samotná zbroj mohla být použita jako zbraň, král Obould Mnohošíp ale upřednostňoval velký meč, který nosil zavěšený na zádech, báječnou zbraň, jež dokázala na jeho rozkaz vzplát.

Ano, silný a lstivý ork miloval oheň a to, jak bez výhrad požíral vše, co mu stálo v cestě. Na hlavě nosil černou železnou korunu ozdobenou čtyřmi zářivými, čarovnými rubíny, které dokázaly vystřelovat mocné ohnivé koule.

Byl chodící zbraň, podsaditý a silný, tvor, jakého by se nikdo neodvážil napadnout, protože by každému došlo, že způsobí větší újmu sám sobě. Obould zmasakroval už spoustu rivalů, kteří při útoku zaváhali, protože nedokázali přijít na to, jak králi mezi orky ublížit.

Ale největší Obouldovou zbraní byl jeho mozek. Uměl využívat slabiny ostatních. Věděl, jak přizpůsobit bojiště svým potřebám, ale hlavně dokázal inspirovat poddané.

A tak na rozdíl od mnoha jiných orků vešel do Bílozáře, do komplexu ledových skalních jeskyní mocné ledové obryně Gerti Orelsdottr, s pohledem upřeným přímo před sebe a hlavou vztyčenou. Přicházel jako možný partner, nic menšího.

Obouldův doprovod ho napodobil, a to včetně jeho nejslibnějšího syna, Urlgena Třípěsti (říkalo se mu tak kvůli vroubkované přilbě, která mu umožňovala mlátit protivníky hlavou jako třetí pěstí), a kráčel hrdě a sebevědomě, přestože stropy Bílozáře nebyly ani zdaleka příjemně nízké a mnozí ze strážců s modrou kůží, které cestou míjeli, byli víc než dvakrát větší a mnohokrát těžší než orci.

Jenže i nezdolný Obould znejistěl, když ledoví obři uvedli jeho družinu velikánskými, železem pobitými dveřmi do mrazivé komnaty, kterou z větší části tvořil led, ne skála. U stěny napravo, před trůnem z černého kamene, modré látky a modrého ledu, stála následnice Jarla, náčelníka kmenů ledových obrů Páteře světa.

Gerti byla krásná podle měřítek většiny ras. Byla vysoká víc než tucet stop a modré tělo měla hezky tvarované a svalnaté. Oči tmavšího odstínu modři uměla tak zaostřit, že by jimi snad dokázala řezat led, a její dlouhé prsty vypadaly zároveň jemně, citlivě a dost silně na to, aby jimi mohla drtit kámen. Zlaté vlasy měla dlouhé – tak dlouhé, jak byl Obould vysoký. Plášť ze stříbrných vlčích kožešin si sepnula drahokamy posázeným kruhem dost velkým na to, aby ho dospělý elf mohl nosit jako opasek, a krk jí zdobil kruh s obrovskými, ostrými zuby. Šaty z hnědé, vydělané kůže jí halily bujné poprsí a byly střiženy tak, že odkrývaly svalnaté břicho a pěkně tvarované nohy, takže se v nich mohla volně pohybovat. Vysoké boty jí zdobila stejná stříbrná kožešina – a říkalo se, že jsou magické. Podle pověstí zrychlovaly její dlouhé kroky, takže se obryně dokázala horami pohybovat rychleji než kdokoli jiný až na okřídlené tvory.

„Zdravím, Gerti,“ řekl Obould téměř bezchybně jazykem ledových obrů.

Hluboce se uklonil a plátová zbroj mu zaskřípala.

„Budeš mě oslovovat madam Orelsdottr,“ odpověděla obryně úsečně a její zvučný, silný hlas se odrazil od kamene a ledu.

„Madam Orelsdottr,“ opravil se Obould a znovu se uklonil. „Slyšela jste o našem úspěšném nájezdu?“

„Zabili jste několik trpaslíků,“ zachechtala se Gerti a její stráže ji napodobily.

„Přinesl jsem vám dar na oslavu našeho význačného vítězství.“

„Význačného?“ řekla obryně náležitě uštěpačně.

„Význačného ne počtem zabitých nepřátel, ale tím, že šlo o náš první společný úspěch,“ vysvětlil Obould rychle.

Gertiino zamračení jasně říkalo, že jí označení „společný“ připadá přinejmenším předčasné, což Oboulda ani nepřekvapilo, ani nevyděsilo.

„Naše taktika dobře funguje,“ pokračoval Obould nebojácně. Otočil se a pokynul Urlgenovi. Ork, který byl vyšší než otec, ale neměl tak mohutné končetiny ani trup, postoupil vpřed, ze zad si sundal velký pytel a vysypal na podlahu jeho odporný obsah.

Vypadlo z něj pět trpasličích hlav, a to včetně těch bratrů Stoka, Boka a Kopa McKloubů.

Gerti nakrčila obličej a odvrátila se.

„Něco takového se dá sotva považovat za dar,“ řekla.

„Jsou to symboly našeho vítězství,“ odpověděl Obould a poprvé se zdál být trochu vyvedený z míry.

„Mám pramalý zájem o to zdobit si stěny hlavami tvorů nižších ras,“ poznamenala Gerti. „Dávám přednost krásným věcem a mezi ty se trpaslíci sotva mohou počítat.“

Obould na ni chvíli zíral a dobře věděl, že mohla přiřadit v poslední poznámce k trpaslíkům i orky. Zachoval si ale chladnou hlavu a pokynul synovi, aby hlavy posbíral a schoval.

„Přineste mi hlavu Emera Válečné koruny z Felbaru,“ řekla Gerti. „To je trofej hodná vystavení.“

Obould přimhouřil oči a spolkl odpověď. Gerti si s ním ošklivě pohrávala. Král Obould Mnohošíp citadele Felbar vládl, dokud se před několika lety nevrátil Emerus Válečná koruna a Oboulda a jeho klan nevyhnal. Obould se hořkou porážkou stále trápil a považovali ji za svou největší chybu, protože v té době bojoval s jiným orckým kmenem a Železné koruně a jeho trpaslíkům se tak naskytla šance Felbar dobýt.

Obould z celé duše prahl po tom Felbar znovu získat, ale síla citadely se za poslední léta zmnohonásobila a v kamenných chodbách stavěných k obraně teď žilo skoro sedm tisíc trpaslíků.

Jen díky obrovské disciplíně se orckému králi podařilo zadusit vztek, protože nechtěl, aby Gerti poznala, jak ho její ostrá slova popíchla.

„Anebo mi přineste hlavu krále Mitrilové síně,“ pokračovala Gerti. „Gandaluga Válečného kladiva, nebo pokud jsou zvěsti pravdivé, ohavného Bruenora. Anebo markýze z Mirabaru – ano, jeho tlustá hlava a chlupatý rudý vous by byly pěknou trofejí! A přiveďte mi i mirabarskou žezlu. Není pěkná?“

Obryně se na okamžik odmlčela, rozhlédla se po svých pobavených válečnících a tvář s jemnými rysy se jí roztáhla v širokém, potměšilém úsměvu.

„Chceš vědět, jaká trofej by se hodila pro madam Orelsdottr?“ zeptala se lstivě. „Krásná hlavinka lady Alustriel ze Stříbroluní. Ano, Oboulde…“

„Králi Oboulde,“ opravil ji hrdý ork. Ledoví obři zmlkli a Obouldova družina, obklopená obrovskou přesilou, zalapala po dechu.

Gerti na něj upřeně pohlédla, pak souhlasně kývla.

Nechali planých řečí, protože si oba uvědomovali, jak směšných rozměrů dosáhly. Lady Alustriel ze Stříbroluní byla daleko mimo jejich dosah. Žádný z nich ale nemínil ani ji, ani její magické město vyškrtnout z rozsáhlého seznamu potenciálních nepřátel. Stříbroluní bylo klenotem celé oblasti.

A Gerti Orelsdottr i Obould Mnohošíp zbožňovali klenoty.

„Plánuji další útok,“ řekl Obould po krátké odmlce, a protože používal cizí jazyk, mluvil pomalu, aby nedělal chyby v gramatice či výslovnosti.

„Jak rozsáhlý?“

Obould pokrčil rameny a zavrtěl hlavou. „Nic velkého. Napadneme karavanu nebo město. Velikost útoku bude záležet na našem doprovodu,“ dokončil se lstivým úsměvem.

„Hrstka obrů dokáže víc než tisíc orků,“ odvětila Gerti a zašla tak dál, než se Obouldovi líbilo.

Lstivý ork ale proti jejímu chvástání nic nenamítal, protože dobře znal její povýšené chování a zrovna teď si s ním nelámal hlavu. Potřeboval doprovod ledových obrů spíše z diplomatických než z praktických důvodů.

„Moji válečníci se bavili, když se do trpaslíků trefovali balvany,“ připustila Gerti a obr stojící vedle pódia s trůnem, který se výpravy zúčastnil, kývl a usmál se na souhlas. „Tak dobrá, králi Oboulde, na příští tažení s vámi pošlu čtyři obry. Až budete připraveni, dejte mi vědět.“

Obould se uklonil a sklopil hlavu, aby Gerti neviděla jeho široký úsměv, nechtěl totiž, aby poznala, jak důležitá pro něj a pro jeho věc její pomoc je.

Když se opět narovnal, dupl pravou nohou, což bylo znamení pro jeho družinu, aby se za ním zformovala, otočil se a odešel.

* * *

„Jsou tvými pěšáky,“ řekla Donnia Soldou Gerti krátce poté, co Obould a jeho orcká družina odešli.

Temná elfka oděná od hlavy až k patě do tmavě šedé a černé se bezstarostně procházela mezi ledovými obry a ignorovala výhrůžné, podmračené pohledy, které na ni vrhali, kdykoli se objevila. Donnia kráčela se sebejistotou temných elfů a s vědomím, že Gerti nezapomněla na její jemnou pohrůžku, že přivede celou armádu a pozabíjí vše živé v Páteři světa. Podobnými taktikami a výstřelky temní elfové prosluli.

Donnia by samozřejmě nedokázala hrozbu splnit. Patřila k bandě odpadlíků, která měla jen čtyři členy. A proto když si shodila z hlavy kápi, potřásla hlavou a shrnula si dlouhé, husté bílé vlasy na stranu, aby jí zakrývaly půlku obličeje včetně pravého oka, udělala to naprosto sebejistě.

Gerti nic z toho nemusela vědět.

„Jsou to orci,“ odpověděla Gerti Orelsdottr pohrdavě. „Jsou pěšáky pro každého, kdo je potřebuje. Není snadné odolat pokušení rozmáčknout Oboulda prostě proto, že je tak ošklivý a hloupý, prostě… pro zábavu!“

„Obouldovy plány podporují tvé,“ řekla Donnia. „Má nespočet stoupenců. Dost na to, aby rozpoutali zmatek mezi místními trpasličími a lidskými osadami, ale zase ne tolik, aby proti nim zakročily legie větších měst, jako je třeba Stříbroluní.“

„Touží po Felbaru a chce ho přejmenovat na citadelu Mnoha šípů. Opravdu si myslíš, že může dobýt tak vzkvétající pevnost, aniž by si proti sobě poštval lady Alustriel?“

„Zasáhlo snad Stříbroluní, když orci dobyli Felbar poprvé?“ Donnia se zachechtala. „Lady a její rádci mají dost vlastních problémů, než aby se zajímali o to, co se děje za hranicemi. Felbar nakonec zůstane sám. Mitrilová síň a snad i citadela Adbar by mohly vyslat posily, když ale rozpoutáme chaos v okolních horách a v Trolích blatech, nebudou mít dost vojáků.“

„Nijak se mi nechce bojovat s trpaslíky v jejich mrňavých tunelech,“ podotkla ledová obryně.

„K tomu máš Oboulda a jeho orky.“

„Trpaslíci je zmasakrují.“

Donnia se usmála a pokrčila rameny, jako by jí ta představa vůbec nevadila.

Gerti se chystala odpovědět, ale pak jen kývla na souhlas.

Donnia se dál usmívala a říkala si, že vše jde dobře. Se svými společníky přišla v pravou chvíli. Starý Jarl Orel, Šedá ruka a vládce ledových obrů, podle všeho umíral a jeho dcera se nemohla dočkat, až usedne na trůn. Gerti byla neuvěřitelně arogantní a měla vysoké mínění jak o sobě, tak o svém lidu. Považovala ledové obry za nejlepší národ Faerûnu, jehož osudem je ostatním vládnout. V pýše a nenávisti k ostatním rasám předčila dokonce i Matrony matky Donniina domovského města, Ched Nasadu.

To z Gerti dělalo snadný cíl.

„Jak se vede Šedé ruce?“ zeptala se Donnia, protože chtěla povzbudit Gertiin zájem.

„Nemůže mluvit, a i kdyby mohl, jeho slova by nedávala žádný smysl. Jeho vláda skončila po všech stránkách až na tu formální.“

„Ale ty jsi připravená,“ ujistila Donnia už tak sebejistou obryni. „Ty, madam Gerti Orelsdottr, přivedeš kmeny na vrchol slávy a běda všem, kdo se ti postaví.“

Gerti konečně usedla na vyřezávaný trůn, opřela se a v nadřazené pýše vystrčila bradu.

Donnia skryla úsměv.

* * *

„Já ty zatracený vobry nesnáším, stejně jako nesnáším ty zatracený trpaslíky,“ prohlásil Urlgen, když s ostatními opustil Gertiiny jeskyně. „Dybych na Gerti dosáh, pliv bych jí do ksichtu!“

„Nech si svý řeči pro sebe,“ pokáral ho Obould. „Řek si, že vobři pomohli při nájezdu – copak se ti nelíbilo, jak házeli kameny? Vopravdu si myslíš, že bude snadný napadnout trpasličí věže, dyž je tidle nevobměkčí balvanama?“

„Tak proč s těma zatracenýma trpaslíkama vlastně bojujem?“ odvážil se zeptat jiný člen družiny.

Obould se k němu zprudka otočil a uhodil ho do obličeje tak silně, až sebou ork praštil o zem. Tím debata skončila.

„No tak se podívejme, jak nám vobři pomůžou,“ naléhal Urlgen. „Seberme je a srovnejme s nima celou nadzemní část Mirabaru!“

Několik orků se naježilo a dychtivě přitakalo.

„Musím vám připomenout náš plán?“ ozval se hlas po straně, docela jiný než hrdelní bručení orků, melodický a zpěvavý, i když neméně pevný. Skupina se otočila a spatřila ze stínů vystoupit Ad’nona Kareese. Mnozí orci museli zamrkat, protože si předtím temného elfa ani nevšimli, tak dokonale se uměl ukrýt.

„Zdravím, Tichošlápku,“ řekl Obould.

Ad’non se uklonil a přijal kompliment s klidnou tváří.

„Sešli sme se s velkou čarodějnicí,“ začal Obould.

„Slyšel jsem,“ řekl drow, a než se mohl Obould pustit do vysvětlování, dodal: „Všechno.“

Orcký král se vítězoslavně zasmál. „Jasně že jo, Tichošlápku. Dostaneš se, kam chceš, co?“

„Kdykoli, kamkoli,“ odvětil drow s naprostou sebejistotou.

Kdysi patřil k nejlepším zvědům Ched Nasadu, byl zloděj a zabiják a začínal si vytvářet slušnou pověst. A právě to ho nakonec přivedlo k nešťastnému pokusu o vraždu mocné kněžky, jehož následky vyhnaly Ad’nona nejen z města, nýbrž i z Temných říší.

Během následujících dvaceti let ale se společníky z Ched Nasadu, nájemnou vražedkyní Donniou Souldou a kněžkou Kaer’lic Suun Wett, a s novým známým, chytrým chlapíkem jménem Tos’un Armgo, který se oddělil od svého lidu při katastrofálním nájezdu Menzoberranzanu na Mitrilovou síň, zjistili, že na povrchu se dá najít víc her a zábavy než v podzemních městech, a také víc svobody.

V Ched Nasadu a v Menzoberranzanu byli pouhými poskoky a figurkami mocnějších hráčů, tedy až na Kaer’lic, která si budovala pověst mezi kněžkami Pavoučí královny, než se jí do cesty postavila katastrofa. Mezi nižšími národy vystupovala čtveřice vždy drze a pod hrozbou, že je jen předvojem velké drowské armády připravené zakročit a odstranit všechny nepřátele. Dokonce i pyšný Obould a ještě pyšnější Gerti Orelsdottr se neklidně vrtěli, kdykoli na tuto děsivou možnost poukázali.

„No tak trochu přitlačíme,“ hádal se Urlgen s drowem. „Rozhodnutí není na tobě, Tichošlápku. Rozhoduje Obould.“

„A Gerti,“ připomněl drow.

„Pcha, tu čarodějnici snadno voklamem!“ prohlásil Urlgen a ostatní přitakali a zabručeli.

„Oklameš ji a zničíš všechny její plány i plány svého otce,“ odpověděl drow klidně a umlčel tak jásot ostatních. Ad’non pohlédl na Oboulda a pokračoval: „Dlouho se omezíme jen na drobné výpady. Zeptal ses mě na názor a já ho pořád nezměnil. Drobné, omezené výpady. Kousek po kousku je přilákáme k sobě.“

„Může to trvat celý roky!“ protestoval Urlgen.

Ad’non kývnutím připustil, že tomu tak může být.

„Místní malé šarvátky očekávají, a dokonce i přijímají jako nevyhnutelný důsledek zdejšího prostředí,“ vysvětlil jako už mnohokrát dřív. „Tady rozprášíte karavanu, tam vyhladíte vesnici a nikoho to nevyvede z míry, protože nikdo nebude ani tušit, o jak rozsáhlý plán jde. Tu a tam můžete připravit trpaslíky o několik pytlů zlata, když ale oštěp vrazíte příliš hluboko, zaženete je příliš daleko a jejich kmeny se proti vám sjednotí.“

S pohledem upřeným na Oboulda pokračoval: „Probudíte bestii. Představte si, že by se tři trpasličí pevnosti spojily a tunely si navzájem posílaly zboží, zbraně, a dokonce i vojáky. Představte si, jaká bitva o citadelu Mnoha šípů by vás čekala, kdyby jí Adbar půjčil několik tisíc vojáků a Mitrilová síň je vybavila nejlepší zbrojí a zbraněmi. Mitrilová síň je z pevností nejmenší a odrazila útok armády Menzoberranzanu!“

Důraz, který vložil na poslední slovo, na jméno, jež dokázalo vnést hrůzu do srdcí kohokoli, kdo z Menzoberranzanu nepocházel – i mnoha tvorů, kteří v něm žili – s několika orky viditelně otřásl.

„Zároveň si musíme dát dobrý pozor, moudrý Oboulde, abychom nevyprovokovali Stříbroluní, jehož paní je přítelkyní Mitrilové síně,“ pokračoval drowský rádce. „A nesmíme dovolit, aby vznikla aliance mezi Mitrilovou síní a Mirabarem.“

„Pcha, Mirabar novousedlíky nemůže vystát!“

„Pravda, ale obávají se jich pouze po obchodní stránce,“ vysvětlil Ad’non. „Co se týká tebe a Gerti, budou se bát o život, a v takových chvílích se uzavírají nečekaná spojenectví.“

„Jako to mezi mnou a Gerti?“

Ad’non to na okamžik zvážil, pak zavrtěl hlavou.

„Ne, ty a Gerti oba víte, že vás aliance posune blíž k vašim cílům. Samozřejmě se nebojíte.“

„Samozřejmě že ne!“

„A ani byste neměli. Hrajte podle pravidel, na kterých jsme se dohodli, postupujte podle plánu, který jsme vymysleli, příteli Oboulde.“ Přiblížil se a ztišil hlas, aby ho slyšel jen orcký král: „Ukaž, proč stojíš nad zbytkem svého národa, proč jen ty můžeš vybudovat dostatečně silnou alianci, aby dobyla zpět citadelu, na niž máš podle zákona právo.“

Obould se narovnal a kývl, pak se otočil k ostatním a řekl jim to, co mu Ad’non celé měsíce pořád dokola opakoval.

„Trpělivost…“

* * *

„Ani se nebudu obtěžovat ptát, jak dopadla schůzka s Obouldem,“ poznamenala kněžka Kaer’lic Suun Wett, když se Ad’non konečně vrátil do pohodlné, bohatě zdobené komnaty hluboko, hluboko v tunelu pod nejjižnějším výběžkem Páteře světa, v blízkosti jeskyní Bílozáře, jen mnohem hlouběji.

Kaer’lic byla nejpozoruhodnější členkou skupiny. Byla podsaditá, což bylo na temnou elfku nezvyklé, měla široká ramena a jako mladá, asi před sto lety, přišla v bitvě o pravé oko. Místo aby si ho nechala vyléčit magií, nahradila ho paličatá Kaer’lic černým, fazetovým okem, které vydloubla ze zdechliny obrovského pavouka. Tvrdila, že je funkční a umožňuje jí vidět věci, které ostatním unikají, ale její tři přátelé znali pravdu. Ad’non a Donnia se mnohokrát připlížili ke Kaer’lic z pravé strany, aniž by si jich všimla, prostě aby ji pozlobili.

A přesto, když se k nim připojil nejnovější společník, oba zabijáci Kaer’lic v její přetvářce po mnoho desetidnů podporovali. Pavouci koneckonců dělali na temné elfy z Menzoberranzanu velký dojem a Tos’un Armgo zůstával po dlouhou dobu náležitě ohromen, dokud mu Ad’non neprozradil pravdu – ale až poté, co se tři přátelé, kteří se znali už hodně dlouho, shodli na tom, že se Tos’unovi dá věřit.

Ad’non pokrčil v odpověď na Kaer’ličinu poznámku rameny a pověděl ostatním, že schůzka dopadla přesně tak, jak se dalo očekávat, když jste jednali s orkem. Obould byl sice lstivější než ostatní orci, ale na drowské poměry to moc neznamenalo.

„Madam Gerti se taky drží plánu,“ dodala Donnia. „Věří, že jejím osudem je vládnout Páteři světa, a udělá cokoli pro to, aby ji dostala pod kontrolu.“

„Možná má pravdu,“ ozval se Tos’un. „Gerti Orelsdottr je chytrá a Obouldova armáda by spolu s troly na blatech mohla rozpoutat dostatečný chaos na to, aby se Gerti chopila vlády.“

„A ať už celá věc dopadne jakkoli, my se dobře pobavíme a ještě na tom získáme,“ řekla Donnia a přátelé jí oplatili křivý úsměv.

„Žasnu nad tím, že jsem vůbec kdy přemýšlel o návratu do Menzoberranzanu,“ poznamenal Tos’un Armgo a ostatní se zasmáli.

Když smích utichl, Donnia s Ad’nonem se jeden na druhého upřeně zahleděli. Milenci spolu nebyli už celé dny a řeči o dobývání, chaosu a zisku na ně působily dráždivě.

Téměř z místnosti vyběhli a zamířili do své soukromé komnaty.

Když odešli, Kaer’lic znovu vybuchla smíchy a potřásla hlavou. Přistupovala k tělesným potřebám mnohem pragmatičtěji a nikdy se jimi nenechala ovládat, jak se to často stávalo dvěma zabijákům.

„Zemřou jeden druhému v náruči,“ řekla Tos’unovi, „uprostřed milování, protože si nevšimnou nebezpečí.“

„Existují i horší způsoby, jak zemřít,“ odpověděl syn rodu Barrison Del’Armgo a Kaer’lic se znovu zasmála.

Taky byli nějaký čas milenci, ale nebylo mezi nimi nic vážného, a už to bylo hodně, hodně dávno. Kaer’lic popravdě neměla valný zájem o partnera, dávala přednost otrokům, které mohla použít jako hračky.

„Měli bychom rozšířit nájezdy na Měsíční les,“ poznamenala chlípně. „Možná bychom Oboulda přesvědčili, aby nám přivedl pár mladých měsíčních elfů.“

„Pár?“ řekl Tos’un nedůvěřivě. „S hrstkou by byla větší zábava.“

Kaer’lic se opět rozesmála.

Tos’un se opřel o husté kožešiny na lehátku a znovu přemýšlel, jak se kdy mohl chtít vrátit k nebezpečí, nepohodlí a pokoření, jimž by byl jako muž v temných uličkách Menzoberranzanu neustále vystaven.

2
Nejste vítaní

Vítr fičel ze severních vršků, z vysokých, zasněžených hor Páteře světa. O kus dál na jihu, podél silnic vedoucích z Luskanu, už bylo jaro v rozpuku a léto se rychle blížilo, ve vyšších polohách se ale vítr oteplil jen vzácně a zřídkakdy se tu cestovalo lehce.

A přesto se Bruenor Válečné kladivo rozhodl vrátit zpět do Mitrilové síně právě cestou ve stínu hor. Planinu ledového větru opustili bez problémů, protože žádný lupič ani osamělý netvor, kteří se plížili podél zrádných silnic, by se nepostavil armádě skoro pěti set trpaslíků! V horském průsmyku je zastihla bouře, ale Bruenorův houževnatý lid pokračoval v cestě a mířil dál na východ, přestože Drizzt a ostatní přátelé, kteří stále nic netušili, očekávali, že na jihu brzy spatří věže Luskanu.

Drizzt se Bruenora na nečekanou změnu směru zeptal, neboť i když se jednalo o přímější cestu, nebyla o mnoho rychlejší a určitě nebyla méně riskantní.

V odpověď na jeho logickou otázku si Bruenor pouze odfrkl: „Však brzo uvidíš, elfe!“

Dny splynuly v desetidny a hřmotná družina urazila víc než sto padesát těžkých mil. Její dny plnily trpasličí pochodové písně, noci pak trpasličí pijácké odrhovačky.

K překvapení Drizzta, Catti a Wulfgara k sobě Bruenor ihned poté, co zahnuli na východ, přivolal Regise. Neustále se k němu nakláněl a něco mu šuškal a Regis přikyvoval.

„Co ten prcek ví, a my ne?“ zeptala se Catti drowa, se kterým doprovázela karavanu po severní straně, a ohlížela se zpátky po třetím voze, Bruenorově, na němž se trpaslík s Regisem opět zahloubali do hovoru.

Drizzt zavrtěl hlavou, protože už se v Regisovi vůbec nevyznal.

„No, myslim, že bysme to měli zjistit,“ dodala Catti, když nedostala žádnou další odpověď.

„Až se s námi bude chtít Bruenor podělit o podrobnosti, udělá to,“ ujistil ji Drizzt, ale její uculení jasně říkalo, že jeho teorii nepřijímá.

„Zpomeň si, kolikrát sme těm dvěma rozmluvili ňákou pitomost,“ připomněla mu. „Nechceš zjistit víc, než dojde k průšvihu?“

Znělo to logicky, a když se drow zadíval na dvojici na voze a zvážil, že Bruenorovým rádcem je neurvalý a nijak zvlášť bystrý Tibldorf Pwent, mohl se jen zachechtat.

„Tak co uděláme?“

„No, žhavý železo Bruenorovi jazyk nerozváže, i dybysme ho zaskočili,“ uvažovala Catti, „ale myslim, že Regis má menší výdrž.“

„Vůči bolesti?“ zeptal se Drizzt nevěřícně.

„Nebo trikům, pití nebo čemukoli jinýmu, co by mohlo zabrat,“ vysvětlila. „Až si Bruenor pude dneska večer po svým, přesvědčím Wulfgara, aby nám tu malou krysu přines.“

Drizzt se bezmocně zasmál, protože věděl, jaké utrpení chudáka Regise čeká, a byl rád, že se Bruenor nesvěřil jemu.

Jako většinu nocí si Drizzt s Catti rozbili tábor stranou od trpaslíků, aby drželi hlídku a zachovali si zdravý rozum daleko od kousků Tibldorfa Pwenta a výcviku Břichkuchačů. Tu noc se k nim ale Pwent připojil, prostě přišel a svalil se na balvan kousek od ohně.

Podíval se na Catti, a dokonce se natáhl a dotkl se jejích dlouhých kaštanových vlasů.

„Ach, ty si tak pěkný děvče,“ řekl a hodil jí k nohám pytel s nějakým blátem. „Než pudeš spát, napatlej si todle na kukuč.“

Catti pohlédla na pytel se slizkým obsahem, pak na Drizzta, který seděl na kládě a s rukama složenýma za hlavou se opíral o skálu. Hustou bílou kštici si shrnul, aby mu rámovala černou tvář a fialové oči. Bojechtivec mu očividně připadal zábavný.

„Na vobličej?“ zeptala se Catti a Pwent dychtivě přitakal. „Nech mě hádat. Narostou mi po tom fousy.“

„Pěkný hustý,“ řekl Pwent. „Doufám, že budou rudý jako tvoje vlasy. Budeš fajn vohnivá!“

Catti přimhouřila oči a podívala se na Drizzta, který spolkl smích.

„Ale dej si pozor, ať si to nenapatláš vysoko na líce, děvče,“ pokračoval bojechtivec a tentokrát už se Drizzt neovládl a vybuchl smíchy. „Jinak budeš vypadat jako ta zatrolená Harpelovic vlkodlačí potvora!“

Když Pwent domluvil, vzdychl si a roztouženě obrátil oči v sloup. Všichni věděli, že se snažil Bidderdooa Harpela přesvědčit, aby ho kousl a nakazil hrozivou chorobou. Harpel moudře odmítl.

Než mohl divoký trpaslík pokračovat, uslyšeli po straně pohyb a objevila se obrovská postava. Byl to Wulfgar, skoro sedm stop vysoký barbar se širokou, svalnatou hrudí. Na tváři měl vous stejného odstínu, jako byly jeho blond vlasy, pečlivě si ho ale udržoval a dbal o sebe, což dodávalo přátelům naději, že se mu konečně podařilo přemoct vnitřní démony. Přes rameno nesl obrovský pytel, ve kterém se něco svíjelo.

„Hej, co to tam máš, chlapče?“ zavyl Pwent, vyskočil na nohy a zvědavě se naklonil.

„Večeři,“ odpověděl Wulfgar. Stvoření v pytli zasténalo a zuřivě sebou začalo házet.

Pwent si dychtivě promnul ruce a olízl si rty.

„Stačí tak akorát pro nás,“ řekl mu Wulfgar. „Promiň.“

„Pcha, noha vám snad chybět nebude!“

„Akorát pro nás,“ zopakoval Wulfgar, položil Pwentovi ruku na čelo a odstrčil ho na délku paže od sebe. „A zbytky odnesu manželce a dceři. Obávám se, že budeš muset povečeřet se svými lidmi.“

„Pcha!“ odfrkl si bojechtivec. „Ještě to ani není zabitý!“

S tím přiskočil blíž, zaťal ruku v pěst a zahnal se, aby stvoření v pytli zasadil drtivou ránu.

„Ne!“ vykřikli společně Drizzt, Wulfgar a Catti.

Žena a drow vyskočili a pospíšili si ho zastavit. Wulfgar se stočil do strany a postavil se mezi bojechtivce a pytel. Přitom pytlem praštil o skálu a tvor v něm znovu zasténal.

„Chceme to čerstvý,“ vysvětlila Catti zmatenému bojechtivci.

„Čerstvý? Dyť to ještě kope!“

Catti napodobila Pwenta, dychtivě si promnula ruce a olízla si rty.

„To jo!“ řekla šťastně.

Pwent o krok couvl, založil si ruce pevně v bok, upřeně se na ni zadíval a vybuchl smíchy.

„Bude z tebe dobrá trpaslice, děvče!“ zavyl.

Plácl se rukama do stehen a odskákal dolů ze svahu do hlavního tábora.

Jakmile zmizel, shodil Wulfgar pytel z ramene, sehnul se a opatrně vysypal obsah na zem: velice podrážděného, trochu obézního půlčíka oděného do kvalitních cestovních šatů, červené košile a hnědé kazajky a kalhot.

Regis se překulil, rychle se vyškrábal na nohy a horečnatě se začal oprašovat.

„Promiň,“ vypravil ze sebe Wulfgar omluvně a snažil se potlačit smích.

Regis se na něj zaškaredil, pak k němu přiskočil a vší silou ho nakopl do holeně – což bosého Regise samozřejmě bolelo víc než mocného barbara.

„Klid, příteli,“ řekl Drizzt, přistoupil k půlčíkovi a položil mu paži okolo ramen. „Potřebujeme s tebou mluvit, to je všechno.“

„A to jste mě nemohli požádat?“ poukázal Regis rychle.

Drizzt pokrčil rameny. „Museli jsme to udělat potají,“ vysvětlil. Sotva to řekl, začal se Regis choulit a couvat, protože mu očividně došlo, o co jim jde.

„V poslední době si s Bruenorem furt vo něčem šuškáte,“ ozvala se Catti a Regis ještě víc ustoupil. „Napadlo nás, že by ses s náma měl podělit vo čem.“

„Ach ne,“ odpověděl Regis a začal před sebou mávat rukama, jako by se je snažil zahnat. „Bruenor má své plány a až bude chtít, abyste je znali, poví vám o nich.“

„Takže něco plánuje?“ hádal Drizzt.

„Vrací se do Mitrilové síně, aby usedl na trůn,“ odpověděl půlčík. „Takový je plán!“

„Jde tu o víc,“ řekl Drizzt. „Vidím mu to jasně na očích, poznám to z jeho živého kroku.“

Regis pokrčil rameny. „Je rád, že se vrací domů.“

„Ach, takže deme domů?“ zeptala se Catti.

„Vy ano. Já pojedu dál,“ přiznal půlčík. „Do Heroldovy tvrze,“ vysvětlil. Mínil tím proslulou knihovnu, která stála na východ od Mitrilové síně a na severozápad od Stříbroluní. Přátelé ji navštívili už před lety, když se snažili zjistit, kde se nachází Mitrilová síň, aby ji Bruenor mohl znovu dobýt. „Bruenor mě požádal, abych mu tam něco zjistil.“

„Co?“ zajímal se drow.

„Něco o Gandalugovi a hlavně o jeho době,“ odpověděl Regis, a přestože se zdálo, že mluví pravdu, přátelé vycítili, že jim neříká všechno.

„A k čemu by Bruenor takový informace potřeboval?“ zeptala se Catti.

„Na to byste se asi měli zeptat Bruenora,“ ozval se známý nabručený hlas, a když se všichni otočili, uviděli do svitu z ohniště vstoupit Bruenora. „Museli ste unýst tady Kručibřicha, dyž ste se mohli prostě voptat mě?“

„A řek bys nám to?“ zeptala se Catti.

„Ne,“ odvětil trpaslík a tři páry očí, které na něj hleděly, se ihned přimhouřily. „Pcha!“ zvolal Bruenor. „Vás tři je nemožný překvapit!“

„Překvapit nás čím?“ zeptal se Wulfgar.

„Dobrodružstvím, chlapče!“ zavyl trpaslík. „Dobrodružstvím, jaký ste ještě nikdy nezažili.“

„Já už jich pár zažil,“ varoval ho Drizzt a Bruenor opět zavyl.

„Sedněte si,“ požádal trpaslík, ukázal na ohniště a všichni se kolem něj ihned usadili.

Bruenor si sundal ze zad nacpanou brašnu. Když ji postavil na zem, ukázalo se, že je plná jídla a lahví s pivem a vínem.

„Prý ste měli chuť na něco čerstvýho,“ řekl a mrkl na Catti, „ale řek sem si, že s tímdle si prozatím vystačíme.“

Rozdělili si jídlo a sotva se do něj pustili, dal se Bruenor do vyprávění. Pověděl jim, že je vlastně rád, že na něj zatlačili, protože tu šlo o příběh, o příslib dobrodružství, o který se s nimi chtěl podělit.

„Zítra se dostanem do Kedrunskýho údolí,“ vysvětlil. „Pak se vobrátíme na jih k řece Mirabar a k samotnýmu Mirabaru.“

„K Mirabaru?“ zeptali se Catti s Drizztem jednohlasně a stejně nedůvěřivě.

Nebylo tajemstvím, že hornické město Mirabar nemělo Mitrilovou síň nijak v lásce, protože ohrožovala jeho obchodní zájmy.

„Znáte Dagnabita?“ zeptal se Bruenor a přátelé přitakali. „No, má tam ňáký přátele a ti pro nás maj informace, kerý bysme měli slyšet.“

Trpaslík se odmlčel, vyskočil na nohy a probádal pohledem tmu okolo, aby se ujistil, že je nikdo nešpehuje.

„Máš tu někde svoji kočku, elfe?“ zeptal se rudovousý trpaslík.

Drizzt zavrtěl hlavou.

„No tak ji zavolej,“ požádal ho Bruenor. „Pošli ji, ať sem přitáhne každýho, kdo by nás moh slyšet.“

Drizzt pohlédl na Catti, pak na Wulfgara, sáhl do váčku u opasku a vytáhl onyxovou sošku pantera.

„Guenhwyvar,“ zavolal tiše. „Pojď sem, přítelkyně.“

Okolo sošky se začala točit šedá mlha, narůstala a houstla a pomalu přijímala podobu figurky. Mlha se zhmotnila a najednou tu stál obrovský černý panter a tiše a trpělivě čekal na Drizztovy povely.

Drow se ke Guenhwyvar sklonil, pošeptal jí něco do ucha a kočka zmizela ve tmě.

Bruenor kývl. „Chlapi v Mirabaru sou na Mitrilovou síň naštvaný,“ řekl, což pro nikoho nebyla novina. „Hledaj způsob, jak znova získat navrch v těžbě.“

Trpaslík se opět rozhlédl, pak se předklonil a pobídl ostatní, ať si přisednou blíž.

„Pátraj po Gauntlgrymu,“ zašeptal.

„Po čem?“ zeptal se Wulfgar.

Catti se tvářila stejně zmateně, ale Drizzt kýval hlavou, jako by věděl, o čem je řeč.

„Po starodávný pevnosti trpaslíků,“ vysvětlil Bruenor. „Z dob před Mitrilovou síní, Felbarem a Adbarem. Tehdy sme byli jeden velký klan a říkali sme si Delzouni.“

„Gauntlgrym byl ztracený před staletími,“ přidal se Drizzt. „Před mnoha staletími. Žádný z trpaslíků už ho nepamatuje.“

„Pravda,“ řekl Bruenor a mrkl. „Dyž teďka Gandalug vodešel do Moradinových síní.“

Drizzt vykulil oči – a stejně tak i Catti a Wulfgar.

„Gandalug věděl o Gauntlgrymu?“ zeptal se drow.

„Nikdy ho neviděl, protože padl ještě předtím, než se narodil,“ vysvětlil Bruenor.

„Ale,“ dodal rychle, když nadějné úsměvy přátel začaly povadat, „dyž byl ještě kluk, příběhy vo Gauntlgrymu byly čerstvější.“ Zadíval se na každého z přátel a vědoucně pokýval hlavou. „Chlapi z Mirabaru ho hledaj pod horama na jihu. Hledaj na špatným místě.“

„Kolik toho Gandalug věděl?“ zeptala se Catti.

„Ne vo moc víc, než já věděl vo Mitrilový síni, dyž sme se ji vydali hledat,“ přiznal Bruenor a odfrkl si. „Možná míň. Ale to dobrodružství bude fakt stát za to, dyž to město najdem. Ach, ty poklady, představte si to! A ten nejlepší kov, jaký ste kdy viděli!“

Mluvil a mluvil o legendárních výtvorech gauntlgrymských trpaslíků, o zbraních velké moci, o zbrojích, které dokázaly zastavit jakoukoli čepel, a o štítech, jež odolaly dračímu ohni.

Drizzt nevěnoval detailům pozornost, všímal si ale pohybů ohnivého trpaslíka. Odhadoval, že dobrodružství bude stát za všechno to riziko a námahu, i kdyby Gauntlgrym nakonec nenašli. Tak energického a vzrušeného Bruenora neviděl už dlouhé roky, vlastně od první výpravy za Mitrilovou síní.

Když se rozhlédl po ostatních, spatřil dychtivou záři v Cattiných zelených očích a jiskru ve Wulfgarových ledově modrých – další důkaz toho, že se barbarský přítel postupně zotavuje z traumatických šesti let, která strávil ve spárech démona Errtua. Skutečnost, že Wulfgar přijal odpovědnost manžela a otce, Delly a dcera od něj nikdy nebyly daleko dokonce i tady v táboře, byla o to víc uklidňující. I Regis, který příběh už bezpochyby mnohokrát slyšel, se naklonil blíž, zvábený trpaslíkovým vyprávěním o hlubokých jeskyních a magických pokladech.

Drizzta napadlo, že by se měl Bruenora zeptat, proč ale míří do Mirabaru, kde patrně nebudou vítaní. Nemohl tam zajít Dagnabit sám nebo s malou skupinkou, která by nebyla tak nápadná? Ale drow si nechal své úvahy pro sebe, protože to docela dobře chápal. Nebyl u toho, když Bruenor na Planině ledového větru obdržel od krále Gandaluga první zprávu o nepřátelství Mirabaru. S Catti se tehdy plavili podél Mečového pobřeží, když se ale vrátili zpět, trpaslík o celé věci nejednou mluvil a velmi ho zlobila.

Navenek hovořila Rada třpytivých kamenů, která Mirabaru vládla a sestávala z trpaslíků i lidí, o Mitrilové síni vřele a vítala bratry z klanu Válečného kladiva zpět v oblasti. Soukromě se však Bruenor ze zdrojů blízkých radě a Elastulovi, markýzi Mirabaru, během let dozvěděl o skryté jízlivosti tamních obyvatel. Některé z komplotů, které působily Gandalugovi bolení hlavy, se daly vystopovat až do Mirabaru.

Bruenor tam mínil zajít prostě proto, aby Mirabařanům pohlédl zpříma do očí, prohlásil, že se Osmý král Mitrilové síně vrací jako Desátý král a že o současné politice divokého severu ví víc, než si ostatní myslí.

Drizzt se opřel a sledoval přátele, jak se k sobě choulí. Zdálo se, že dobrodružství už začalo, a drow si říkal, že si ho doopravdy užije.

Ale bude tomu tak doopravdy?

Protože ve stejnou chvíli napadlo Drizzta i něco jiného, na mysli mu vytanula nečekaná vzpomínka. Vzpomněl si na svůj první výlet na povrch, na takzvané velké dobrodružství po boku ostatních temných elfů. Myslí mu vířily obrázky masakru povrchových elfů a vše zakončila vzpomínka na malou elfskou dívku, kterou pomazal krví její vlastní matky, aby se zdálo, že je také smrtelně zraněná. Ten strašlivý den ji zachránil a masakr se popravdě stal prvním krokem, jímž se začal vzdalovat svému zákeřnému lidu.

A o dlouhé roky později to samé elfské dítě zabil. Trhl sebou, když znovu uviděl Ellifain na opačné straně jeskyně v pirátském komplexu, kde ležela smrtelně zraněná, ale spokojená, protože byla přesvědčena o tom, že svojí obětí vzala Drizzta s sebou. Z objektivního hlediska chápal, že nic z toho, co se ten den stalo, nebyla jeho vina, že nemohl předpovědět, jaká muka si zachráněné dítě v průběhu desetiletí prožije.

Ale na jiné, hlubší úrovni osudový souboj s utrápenou Ellifain Drizzta Do’Urdena hluboce poznamenal. Opustil Planinu ledového větru plný očekávání a touhy po cestování a opravdu byl rád, že je opět s přáteli, putuje divočinou a zažívá dobrodružství a vzrušení.

Ale ostří smyslu přesahujícího materiální zisk a nalezení starodávných království a pokladů bylo otupeno. Drizzt se nikdy nepovažoval za velkého hráče v osudech světa. Stačilo mu vědomí, že svými činy pozitivně ovlivňuje okolí. Od nejranějších dnů v Menzoberranzanu měl vrozený cit pro základní rozdíly mezi dobrem a zlem a vždy si myslel, že stojí na straně spravedlnosti a dobra.

Jenže co Ellifain?

Dál naslouchal vzrušenému rozhovoru okolo, na tváři si udržoval souhlasný úsměv a ujišťoval se o tom, že si nové dobrodružství užije.

Musel tomu věřit.

* * *

Na povrchové části města Mirabar nebylo nic krásného. Tvořily ho skrčené kamenné budovy a několik věží obehnané hranatou kamennou zdí. Celé místo vypovídalo o účelnosti, kontrole a rozumném přístupu k práci.

Pro trpaslíka, jako byl Bruenor, proto bylo hodno jistého obdivu, ale na Drizzta s Catti působilo, když se společně blížili k severní bráně, jako nezajímavá a nevýrazná hrouda.

„Stříbroluní je hezčí,“ poznamenal Drizzt, zatímco šli nalevo od trpasličí karavany.

„I Menzoberranzan je hezčí,“ dodala Catti a Drizzt musel souhlasit.

Stráže u severní brány jako by odrážely zakaboněnost města. Po dvou na každé straně robustních kovových vrat stáli lidé ve stříbrné zbroji, která se leskla v brzkém ranním slunci, a v rukou drželi halapartny, jejichž konce si opírali o zem. Bruenor poznal znak na štítech, královský erb Mirabaru, tmavě rudou oboustrannou sekyru se zašpičatělým koncem a s rozšířenou a zploštělou rukojetí v černém poli. Příchod obrovské trpasličí karavany, opravdové armády, jimi dozajista otřásl, muselo jim ale být připsáno ke cti, že dokonale drželi postoj, hleděli přímo vpřed a tvářili se netečně.

Bruenor vybočil s vozem z karavany, vydal se dopředu a Pwentovi Břichkuchači mu běželi po stranách jako tělesná stráž.

„Zajeď až úplně k nim,“ přikázal Bruenor Dagnabitovi, který mu dělal vozku.

Mladší trpaslík se žlutým vousem se široce zakřenil, odhalil mezery mezi zuby a pobídl zápřah k větší rychlosti, mirabarské stráže ale ani nemrkly.

Vůz zastavil kousek před zavřenou bránou, Bruenor se narovnal (přesto nebyl nijak vysoký) a založil si ruce v bok.

„Uveďte své jméno a co tu chcete,“ přikázal úsečně strážce vpravo.

„Přijel sem za Radou třpytivých kamenů,“ odvětil Bruenor. „A co tu chcu, povim jenom jí.“

„Odpovíte pověřenému strážci brány Mirabaru, návštěvníku,“ obořil se na něj strážce nalevo.

„Vopravdu?“ opáčil Bruenor. „Chceš znát mý méno? Sem Bruenor Válečný kladivo, ty zatracený tupče. Král Bruenor Válečný kladivo. Teď běž, řekni mý méno svý radě a uvidíme, jesli se mnou bude chtít mluvit, nebo ne.“

Strážci se snažili zachovat si klidné vzezření, vyměnili si ale rychlé pohledy.

„Slyšeli ste vo mně?“ zeptal se jich Bruenor. „Slyšeli ste vo Mitrilový síni?“

Vzápětí jeden ze strážců pohlédl na muže vedle sebe a kývl. Muž vytáhl zpoza opasku malý roh a několikrát na něj krátce a ostře zadul. Po chvíli se ve velké bráně s bouchnutím otevřela chytře umístěná branka a ven se loudavě vykolébal neurvale vyhlížející, zjizvený trpaslík v plátové zbroji, která ho halila od hlavy až k patě. Znak města mu zdobil hrudní plát, protože neměl štít.

„Tak konečně se někam dostanem,“ podotkl Bruenor. „A mýmu starýmu srdci dělá fakt dobře, že máte za velitele trpaslíka. Možná neste tak pitomý, jak vypadáte.“

„Zdravím, králi Bruenore,“ řekl trpaslík. „Torgar Delzoun Drtivý úder k vašim službám.“ Uklonil se tak hluboce, až černým vousem zametl zemi.

„Zdravím, Torgare,“ odpověděl Bruenor a milostivě se také uklonil, což jako panovník sousedního království rozhodně nemusel. „Vaše stráže slouží jako dobrý zátaras!“

„Cvičil jsem je sám,“ odvětil Torgar.

Bruenor se znovu uklonil. „Sme unavení a špinaví, to druhý ale není tak zlý, a rádi bysme tu přenocovali. Mohli byste nám votevřít vrata?“

Torgar se naklonil z jedné strany na druhou, aby si dobře prohlédl karavanu, a s pochybami zavrtěl hlavou. Když se pak podíval doprava a spatřil lidskou ženu s temným elfem, vytřeštil oči a začal vrtět hlavou ještě vehementněji.

„To se nestane!“ zvolal a ukázal tupým prstem na Drizzta.

„Pcha, vo něm si slyšel a víš to,“ pokáral Bruenor. „Našel bys v tý svý tupý hlavě méno Drizzt?“

„Možná jo, možná ne, ale nic to nemění,“ hádal se Torgar. „Do svýho města žádnýho zatracenýho drowa nepustím. Ne dokud budu povrchovým velitelem Sekyry Mirabaru!“

Bruenor pohlédl na Drizzta, který se jen usmál a uctivě se uklonil.

„Nejni to fér, ale fajn, zůstane venku,“ souhlasil Bruenor. „A co já a můj lid?“

„Kde bysme uložili pět set mužů?“ zeptal se Torgar a přesně tak odhadl počet členů karavany. Bezmocně rozpřáhl ruce. „Dybysme pouštěli cizí lidi do dolů, mohli bysme je vzít tam. Ale nepouštíme!“

„Fajn,“ odpověděl Bruenor. „Kolik jich ubytovat dokážete?“

„Dvacet, včetně vás,“ odvětil Torgar.

„Takže dvacet.“ Bruenor pohlédl na Tibldorfa Pwenta a kývl. „Jenom tři z vás,“ poručil, „a já a Dagnabit sme pět. Pak Kručibřich…“ Odmlčel se a pohlédl na Torgara. „Máš něco proti půlčíkovi?“

Torgar pokrčil rameny a zavrtěl hlavou.

„S Kručibřichem je to šest,“ řekl Bruenor Dagnabitovi a Pwentovi. „Vostatní ať vyberou čtrnáct kupců, kerý s sebou vezmou ňáký zboží.“

„Bude lepčí vzít celou brigádu,“ namítl Pwent, ale Bruenor naprosto odmítl.

Poslední, co Bruenor v tak napjaté situaci potřeboval, bylo vpustit do Mirabaru družinu Břichkuchačů. Kdyby to udělal, s velkou pravděpodobností by do západu slunce vypukla mezi Mitrilovou síní a Mirabarem otevřená válka.

„Jesli chceš jít, vyber si jenom další dva,“ poručil Bruenor Pwentovi, „ale rychle.“

Zakrátko už Torgar Delzoun Drtivý úder vedl dvacet trpaslíků silnou branou do Mirabaru. Bruenor šel vpředu vedle Torgara a každým coulem vypadal jako zkušený, dobrodružstvím zocelený král Mitrilové síně, jak ho znala celá zem. Sekyru s jedním ostřím, zato s mnoha zářezy měl pověšenou na zádech, ale pěkně na očích na štítu s pěnícím džbánkem. Na hlavě mu seděla přilba s ulomeným rohem a pyšnil se jí jako znamením odvahy. Byl král, ale trpasličí král, praktický, činný tvor, ne zkrášlený, vyšňořený vládce, kteří byli běžní mezi lidmi a elfy.

„Kdo je zrovna teďka vaším markýzem?“ zeptal se Torgara, když vešli do města.

Torgar vykulil oči. „Elastul Raurym,“ odpověděl, „ale nejni to méno, s kerým byste si musel lámat hlavu.“

„Pověz mu, že s ním chcu mluvit,“ vysvětlil Bruenor a Torgar vykulil oči ještě víc.

„Jarní audience se vobjednávají na podzim a letní v zimě,“ vysvětlil Torgar. „Nemůžete k němu prostě přijít a dostat audienci…“

Bruenor se na trpaslíka přísně, tvrdě zadíval. „Já vo žádnou audienci nežádám,“ opravil ho. „Uděluju ji. Teď di a pověz svýmu markýzovi, že tu sem a sem připravený si promluvit, jesli mi má co říct.“

Náhlá změna v Bruenorově chování, k níž došlo, sotva se za ním zavřely brány města, Torgara znepokojila. Znepokojení ale rychle polevilo a na tváři se mu usadil ponurý výraz. Přimhouřil oči a tvrdě se na druhého trpaslíka zadíval.

Bruenor mu pohled oplatil – a přidal něco nádavkem.

„Di a pověz mu to,“ řekl klidně. „A pověz i svýmu koncilu a tý blbý žezle, že sem ti řek, abys mu to řek.“

„Protokol…“

„Je pro lidi, elfy a gnómy,“ přerušil ho Bruenor přísně. „Nejsem člověk, rozhodně nejsem elf a ani vousatý gnóm. Mluvím tu jako trpaslík s trpaslíkem. Dybys přišel do Mitrilový síně a řek, že mě potřebuješ vidět, přijal bych tě, vo tom nepochybuj.“

Když domluvil, kývl a tvrdě položil Torgarovi ruku na rameno. Gesto statného válečníka uklidnilo víc než cokoli jiného. S vážným výrazem přitakal, jako by mu Bruenor připomněl něco velmi důležitého.

„Povim mu to,“ souhlasil, „anebo aspoň povim jeho lidem, aby mu to pověděli.“

Bruenor se uculil a Torgar zašoupal nohama. Oproti přezíravému přístupu trpasličího krále působil fakt, že jeden z věrných mirabarských trpasličích velitelů nemá přístup k markýzovi, lehce nejistě.

„Povim mu to,“ zopakoval Torgar s větším přesvědčením.

Poté zavedl dvacet návštěvníků do velkého, prostého kamenného domu se spartánsky zařízenými komnatami, kde mohli přenocovat.

„Svý vozy a zboží můžete nechat přede dveřma,“ vysvětlil Torgar. „Určitě se na vás přijde podívat spousta lidí, hlavně kvůli těm malým bílým věcičkám, kerý ste přivezli.“

Ukázal na jeden ze tří vozů, které si návštěvníci vzali s sebou do města a na jehož bočních panelech chrastily roztodivné tretky, jak vůz poskakoval po nerovné silnici.

„Řezby,“ vysvětlil Bruenor. „Z kostí tuponosých pstruhů. Tady přítelíček je v rytí fakt dobrý.“

Ukázal na Regise, který se začervenal a kývl.

„Ty věci na voze sou tvoje práce?“ zeptal se Torgar půlčíka a zdálo se, že ho to upřímně zajímá.

„Některé.“

„Ukážeš mi je ráno?“ požádal Torgar. „Moh bych si ňáký koupit.“

Pak se kývnutím rozloučil a vydal se předat Bruenorovu pozvánku markýzovi.

„Pěkně jsi to zvládl,“ poznamenal Regis.

Bruenor na něj pohlédl.

„Když jsme dorazili, byl připravený bojovat,“ poukázal půlčík. „Teď se mi zdá, že uvažuje o tom, že by se k nám přidal, až budeme odjíždět.“

Samozřejmě přeháněl, ale zase ne příliš.

Bruenor se jen usmál. Od Dagnabita zjistil, že Mirabar Mitrilovou síň často proklíná a hrozí jí, ale překvapilo ho (anebo nepřekvapilo, podle toho, jak o tom tak přemýšlel), že kletbami a hrozbami se ohání spíše zdejší trpaslíci než lidé. Proto trval Bruenor na tom, že se do města, kde tolik trpaslíků žilo v podmínkách a ovzduší vhodném spíše pro lidi, podívá osobně. Jen ať vidí skutečného trpasličího krále, živou legendu jejich lidu. Jen ať slyší, jak to chodí v Mitrilové síni. Možná pak velká část mirabarských trpaslíků přestane Mitrilovou síň potichu proklínat. Možná si pak trpaslíci v Mirabaru vzpomenou, odkud pocházejí.

* * *

„Vadí ti, že tě nepustili dovnitř,“ řekla Catti Drizztovi o krátký čas později, když spolu stáli vysoko na skále na východ od zbývajících trpaslíků a karavany a hleděli na Mirabar.

Drizzt se k ní zvědavě otočil a našel ve tváři drahé přítelkyně soucit. Uvědomil si, že Catti reaguje na jeho vlastní tesklivý výraz.

„Ne,“ ujistil ji. „Vím, že některé věci nedokážu změnit, proto je přijímám takové, jaké jsou.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tisíc orků.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.