Jasným plamenem

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fantomprint.cz

www.e-reading.cz

www.palmknihy.cz

Patricia Briggs

Jasným plamenem – e-kniha

Copyright © FANTOM Print, 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

PatriciaBriggs v nakladatelství

FANTOM Print

Riallina hra

cyklus Mercedes Thompson

Měsíční píseň

Krevní pouto

Železný polibek

Zkřížené hnáty

Stříbrná relikvie

Říční znamení

Spálená mrazem

Nocí zlomená

Mihotavé stíny

Ohnivý dotyk

Dlouhé ticho

Storm Cursed *

cyklus Alfa a Omega

Štvanice

Loviště

Dvojí spravedlnost

Smrtící žár

Jasným plamenem

* Plánujeme, český název bude upřesněn

Jasným plamenem

Patricia Briggs

Fantom Print

2018

Copyright © 2018 by Hurog, Inc.

Translation © Kateřina Niklová

Cover © Daniel Dos Santos

ISBN 978-80-7594-013-1 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-739-8957-6 (ePUB)

ISBN 978-80-739-8958-3 (Mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Poděkování

Můj dík patří těm, kdo mi pomohli dát tomuto příběhu tvar: Collinu Briggsovi, Lindě Campbellové, Davu a Katherině Carsonovým, Michelle Kasperové, Ann Petersové, Kaye Robersonové, Bobovi a Saře Schwagerovým a Anne Sowardsové. Všechny zbývající chyby jsou jako vždy pouze mé.

Michaelovi, mému srdci,

který mě naučil jít si za svým snem.

Prolog

Příběh bez konce

Kdysi dávno existoval malý pramen, kterého se dotkl duch země, a proto ve své chladné, čisté vodě ukrýval jiskru magie. Bylo jí velmi málo, přesto vnesla do světa dobré věci – malinké kousíčky dobra zrozené z malinkých kousíčků magie.

Existuje však jistý druh zla, který nedokáže snést štěstí, dokonce ani tak skromnou radost, jaká žila v onom prameni.

To zlo se usídlilo u pramene a vybíralo si oběti z řad těch, kdo se u něj zastavili. Nakonec už zemská magie nedokázala vodu zla dál zbavovat a slabá moc pramene získala temnější ráz.

Ze světa tak vymizela trocha radosti a zlo bylo na nějaký čas uspokojeno.

To zlo ať tak, či onak ovládalo znečištěný pramen po velmi dlouhou dobu. Časy se změnily a spolu s nimi se změnilo i zlo, začalo vábit svoji kořist chytřeji. Někdy se živilo nevinností, jindy magií či krásou – vždy však nacházelo uspokojení v tom, že okrádalo svět o veškeré dobro, jaké dokázalo najít.

Odhalilo tak někoho, kdo se snažil konat v nyní ponurém a temném světě dobro, stejně jako o to dříve usiloval sám pramen. Sítěmi zla se začal rozléhat šepot o netvorovi, který bojuje s jinými netvory. Zlo si bylo jisto, že ten tvor nebude o nic chutnějším soustem než tisíce jemu podobných, přesto ho ze své podstaty nemohlo nechat žít. Nalíčilo tedy past: na hrdinu, neboť padlí hrdinové jsou nejlahodnější, i na netvora, neboť těch se bojí i zlo, aspoň trošičku.

A do pasti se chytil skutečný netvor. Do pasti se chytil hrdina.

Byl to však zároveň umělec a ne jen tak ledajaký. Nacházel ve světě krásu a radost a dělil se o ně s ostatními, aby je mohli vidět všichni, a stejně jako onen pramen před ním, i on kolem sebe šířil trošku magie a rozdával štěstí tam, kde dřív žádné nebylo.

Takový umělec představoval větší sousto, než jaké by zlo, dokonce i tak staré a zákeřné, dokázalo snadno pozřít.

V následném boji bylo hodně ztraceno a obě strany za něj draze zaplatily. A říká se, že plamen té bitvy stále hoří.

1

Bylo to špatné. Velice špatné.

Utíkal tryskem a míhal se mezi stromy. Větve a křoviny se po něm natahovaly a za úprk přes své území si vybíraly daň v podobě masa a krve. Cítil, jak půda absorbuje jeho krev a pot – cítil, jak ji ta chuť probouzí. Nebezpečné. Krmit zemi svojí krví, když byl tak rozrušený, nebylo moudré.

Skoro zpomalil.

Nikdo ho nepronásledoval.

Nikdo ani netušil, že je tady. Viděli stromy, které se podřizovaly jeho vůli, jeho však ne. Stromy… možná se jí za stromy bude zodpovídat.

Přikázala mu, aby utekl, on se ale zdržel a obrátil se na stromy. Tak jejich dohoda nezněla. Nemohl však prostě dovolit, aby ji dostali, když bylo v jeho moci je zastavit.

Mysli. Mysli. Mysli. Slova byla jeho, hlas ale patřil jí. Tolik se snažila určit mu přesná pravidla a tím prvním bylo mysli.

Jak směšné, že se všichni domnívali, že ona je ta nebezpečná, ta bláznivá. Tak směšné – jeho rty se roztáhly v širokém úsměvu, který viděl pouze les. Jeho divoký úsměv však nevyvolalo pobavení. Nebyl si jistý, jaká emoce to přesně byla, živil ho ale hněv, zuřivost tak velká, že země, probuzená jeho krví, dychtila plnit jeho rozkazy. Zemi bylo ze všech živlů nejtěžší probudit, nejvíce však prahla po násilí.

Mohl se vrátit. Vrátit se a předvést jim, co se stane, když se dotknou jeho milované…

Ne.

V uších se mu znovu rozlehl její mocný hlas. Ona byla dominantní, třebaže on byl mnohem starší a silnější. Proto nad ním měla moc – moc, kterou jí dal z lásky, ze zoufalství, ze smutku. A jejich dohoda, jejich pouto druhů (její slova, pak jeho) fungovalo velmi dlouho.

Každý, kdo by se obtěžoval rozhlédnout se, by si uvědomil, jak pevně ho má pod kontrolou – na této hoře stále rostly stromy a on slyšel, jak z nich zděšeně vylétají ptáci, když běžel kolem. Kdyby jejich dohoda selhala, nebyli by tu žádní ptáci, žádné stromy. Nic. Jeho moc byla stará a hladová.

Jejich pouto mu ale dodalo rovnováhu, pocit bezpečí. Jeho krásná vlkodlačí družka vnesla do jeho sterilní existence lásku. A když to nestačilo, vnesla i řád do jeho chaosu.

Řád… to slovo… Ne, rozkazy bylo slovo, které si našlo cestu vírem jeho myšlenek. Dala mu pro tuto situaci rozkazy.

S ladností jelena přeskočil vyvrácený strom.

Zavolej marokovi, řekla mu. A taky: Hned, kčertu. To byl jeho úkol. Zavolat marokovi a požádat ho o pomoc. Důvod, proč se tak hnal – jeho hned, kčertu – byl, že kdyby si dovolil zpomalit, otočil by se a…

Horský svah pod jeho nohama zasténal. Pohyb byl sotva znatelný, vycítil by ho jen on – nebo jeho pravá láska.

Jeho kroky… které zpomalily… znovu nabraly původní rychlost. Žila, jeho láska, jeho družka, jeho paní. Žila, proto musel zavolat marokovi, ne zburcovat horu ani povolat vodu.

Dnes ne.

Dnes musel zavolat marokovi a povědět mu… hlavou se mu opět rozlehl hlas jeho družky, jako by běžela po jeho boku.

Vím, kdo je zrádce…

Charles upravil úhel náklonu monitoru otcova počítače a posouval klávesnici, dokud nebyla tak akorát.

Řekl Branovi, že může smečku klidně řídit od sebe z domova, dokud bude Bran pryč, jako tomu ostatně bylo v poslední době už několikrát, když marok musel odjet. Jenže tentokrát se zdálo, že jeho táta bude pryč delší dobu. Bran tudíž trval na tom, že je důležité, aby nebyl narušen chod smečky.

Ne že by Charles nerozuměl jeho důvodům – někteří starší vlci pod otcovou kontrolou nereagovali na změny zrovna dobře – ale ať tomu rozuměl sebelíp, neusnadňovalo mu to skutečnost, že musel pracovat v otcově kanceláři, na osobním území svého otce.

Charles prostě nedokázal pracovat v kanceláři, aniž by si ji přizpůsobil podle svého – a až se táta vrátí a bude muset zase všechno vrátit na původní místo, bude to jak liška v kurníku –, ale Bran to pochopí, dominantní samci se navzájem chápou.

Charles musel přiznat, tedy aspoň sobě, že mahagonové knihovničky přestěhoval na opačnou stranu místnosti a tituly přerovnal abecedně podle autora namísto podle tématu jenom proto, aby Brana pozlobil. Pomyslel si, že Anna je stále jedinou osobou na planetě, která upřímně věří, že má smysl pro humor, takže si byl docela jist, že tátu dokáže přesvědčit, že šlo o nezbytné úpravy.

Charles nechal knihovnu být, dokud mu Bran to ráno, skoro měsíc poté, co nechal smečku v Charlesově péči, nezavolal a neoznámil mu, že už si vyřídil všechny své záležitosti – rozhodl se ale ještě týden cestovat.

Charles si nedokázal vzpomenout, kdy si Bran naposledy vzal volno. Neuvědomil si, že je toho otec vůbec schopen. Ale když už nové uspořádání Charlesova života nebylo nezbytností, nýbrž pouze laskavostí, cítil, že má právo udělat několik změn, které mu jeho život usnadní. A proto přerovnal otcovu kancelář tak, aby mu lépe vyhovovala.

I v přestavěné místnosti však Charlesovi trvalo déle než obvykle ponořit se do práce, jeho vlk totiž byl v otcově mocenském sídle neklidný. Nakonec se však lov, za který považoval mezinárodní finance, stal natolik zajímavým, že se i bratr vlk nechal rozptýlit.

Hrát s penězi na této úrovni byl komplikovaný tanec. Bratra vlka tato bitva těšila o to víc, že v ní byli dobří. Bratr vlk měl sklony k ješitnosti.

Nakonec se nechal vtáhnout do rafinovaného pátrání v elektronických datech na obrazovce a ponořil se do toho, co jeho družka nazývala „finančním prostorem“, v němž se pustil za nepolapitelnou fámou, za vzestupem ceny akcií bez očividného důvodu, za novou společností, která se snažila získat finanční injekci, něco ale tajila. Nedokázal říct, jestli ona společnost tají něco dobrého, nebo špatného. Právě se probíral pozadím inženýra, kterého najali za zdánlivě abnormálně vysoký plat, když ho z úvah vytrhlo prásknutí dveří o stěnu.

Vzhlédl, především pak bratr vlk, kterého vyrušení z lovu nazlobilo. Jeho náladě neprospělo, že do (zrovna teď) jeho teritoria vpadla bez dovolení tátova družka.

„Musíš udělat něco se svojí ženou,“ uhodila na něj Leah. Nezareagovala na to, že automaticky zavrčel nad jejím tónem. O Anně by radši měla mluvit uvážlivě.

Charles neměl Leah rád. Na světě byla spousta lidí, které neměl řád – dokonce jich byla většina. Jenže Leah mu jeho nelibost velmi usnadňovala.

Když si ji otec přivedl, byl Charles divoký, osamělý a ztracený. Jeho táta s sebou brával jeho mnohem staršího bratra Samuela a na dlouhé měsíce spolu odjížděli. Pološílený žalem nad smrtí Charlesovy matky nebyl Bran patrně nejlepší osobou pro výchovu dítěte, i když doma byl.

Charlesovi strýcové a dědeček se snažili, bratr vlk ale nebyl vždy tak ochotný imitovat lidské chování jako nyní. Charles se jako vlkodlak narodil, nebyl proměněn, byl proto (pokud věděl) jedinečný; nikdo a rozhodně ne matčin lid neměl s ničím takovým žádné zkušenosti.

Značnou část doby, kdy byl Bran pryč, bloumal Charles po lese ve zvířecí podobě a snadno se vyhýbal lidským dospělým pověřeným jeho výchovou. Charles byl divoký a nedisciplinovaný a neměl problém přiznat, že jako desetileté dítě nebyl právě nevlastním synem, jakého by většina žen uvítala.

Přesto velmi prahl po pozornosti a Leahina přítomnost znamenala, že otec byl mnohem častěji doma. Kdyby se Leah jen trochu snažila, jeho mladší já by jí bylo zcela oddáno. Jenže Leah byla i přes všechny své ostatní chyby také hluboce upřímná. Většina vlkodlaků byla ze zvyku upřímná – proč lhát, když to většina lidí stejně pozná? Jenže Leah byla upřímná až do morku kostí.

Byla to patrně jedna z věcí, která umožnila Branovu vlkovi přijmout ji za družku. Charles přiznával, že to může být atraktivní rys – jenže když je někdo uvnitř protivný a malicherný, je možná lepší držet jazyk za zuby a neventilovat to, ať už je upřímný nebo ne, než to vystavovat celému světu na odiv. Důsledkem byla vzájemná nevraživost (většinou) tlumená zdvořilostí.

Charles ji ctil jako manželku svého otce a družku svého alfy. Její obvyklá zdvořilost k němu byla pichlavá a zakořeněná v jejím strachu z bratra vlka. Protože však byla dominantní vlčice, její občasný strach vedl k tomu, že jednala drze a hloupě.

Bratr vlk se ovládl rychleji než Charles. Řekl Charlesovi, že Leah je rozčilená a trochu se bojí, proto se chová nezdvořile. Ani bratr vlk neměl Leah rád, vážil si jí však víc než Charles.

Kromě zavrčení na její žádost okamžitě nezareagoval (odmítl vzít její slova jako rozkaz, musel by pak totiž zakročit, a to způsobem, který by neocenila). Místo toho požádal zvednutím ruky o ticho.

Když zmlkla, ještě chvíli si pečlivě dělal poznámky o podezřelém inženýrovi, které si bude muset později projít, a zvýraznil několik dalších stop k prověření. Doplnil změny, které chtěl udělat, pak vycouval ze svých jednání tak rychle a důsledně, jak jen to šlo. Leah čekala v sílícím, přesto tichém pobouření.

Jakmile dokončil své záležitosti, vzhlédl od monitoru, založil si paže na hrudi a zeptal se tónem, který považoval za velmi rozumný: „Co by sis přála, abych se svojí ženou udělal?“

Takovou odpověď Leah očividně nečekala, ještě pevněji totiž stiskla rty, než zavrčela: „Zjevně si myslí, že to tu má na povel. Jenom proto, že tu dočasně velíš ty, nemá ona právo vydávat rozkazy mně.“

Což se chování jeho ženy vůbec nepodobalo.

Ach, jeho družku skutečně nezajímala hierarchie smečky, tradiční ani žádná jiná. Charlese láskyplně napadlo, že Anna by nepoznala tradici, ani kdyby ji kousla do ucha. Jeho Anna si pro sebe v hierarchii smečky vytvořila vlastní místo – z velké části tak, že zcela ignorovala tradice. To ale neznamenalo, že by byla drzá.

Ze strkání nosu do věcí, po kterých mu nic nebylo, nikdy nevzešlo nic dobrého.

„Anna je omega. Nemusí poslouchat ani maroka,“ odpověděl. „Netuším, proč si myslíš, že poslechne mě.“

Leah otevřela ústa. Zavřela je. Podrážděně zavrčela a oddupala.

Na rozhovor s nevlastní matkou to dopadlo vcelku dobře, pomyslel si. Nejlepší bylo, že byl krátký.

Jedním z důvodů, proč se nechtěl přestěhovat do Branova domova, zatímco byl marok pryč, bylo, že věděl, že tu bude Leah a bude ho neustále s něčím otravovat. Zarazil se a zvážil to, až do této chvíle to totiž neudělala. Bylo to poprvé, co ho vyrušila při práci. Začal si hrát s čísly na obrazovce před sebou a přitom přemýšlel, co táta Leah řekl, že se tak efektivně držela stranou.

Než se mohl znovu vážně ponořit do obchodů, zazvonil Branův telefon.

„Tady Charles,“ řekl mimoděk – když to není Leah, může při mluvení pracovat.

Nastala dlouhá odmlka, slyšel ale, jak na druhé straně někdo trhaně dýchá. Bylo to tak nezvyklé, že Charles nechal čtení článku o nové slibné technologické společnosti na trhu a soustředil se zcela na telefon.

„Tady Charles,“ zopakoval. „Můžu vám nějak pomoct?“

„Aha,“ řekl nakonec mužský hlas. „Fajn. Branův syn. Vzpomínám si. Je tam Bran? Potřebuju mluvit s marokem.“

„Bran je pryč,“ oznámil Charles. „V jeho nepřítomnosti tu velím já. Jak vám můžu pomoct?“

„Bran je pryč,“ zopakoval mužský hlas. Byl neznámý, ozýval se v něm však keltský přízvuk. „Charlesi.“ Odmlčel se. „Potřebuju… potřebujeme, abys přijel sem nahoru. Něco se stalo.“ A pak zavěsil, aniž by prozradil své jméno nebo kde přesně „tady nahoře“ je. Když se Charles pokusil zavolat zpátky, nikdo to nevzal. Charles si zapsal číslo a vydal se najít nevlastní matku.

Ten hlas nepoznal, a kdyby měl problémy některý z členů smečky, vycítil by to. V Aspen Creeku v Montaně žila ještě další skupina vlků, která nebyla součástí marokovy smečky: vlci, které Bran považoval za příliš narušené nebo nebezpečné, než aby mohli žít ve smečce – dokonce i v té v Aspen Creeku, která byla plná narušených a nebezpečných vlků.

Ti vlci patřili z velké části pouze marokovi. Netvořili přímo zvláštní smečku, byli však krví a masem připoutáni k marokově magii a vůli. Bran jim říkal diví. Někteří členové smečky je častovali méně lichotivými, i když patrně příhodnějšími jmény, nikdo se však neodvážil označit je před Charlesovým otcem za živé mrtvé.

Diví žili v horách, stranou od ostatních, jejich domovy a území však byly chráněny smečkou, protože bylo v nejlepším zájmu všech, aby nikdo nenarušoval klid, který dokázali najít.

Bran mu dal seznam jmen a mapu s vyznačenými místy. Charles se s většinou z nich setkal, dva vlky však znal pouze z doslechu. Diví byli všeobecně jak nebezpeční, tak zranitelní. Bran nepovolil styk s nimi jen tak někomu.

K seznamu nebyla připojena telefonní čísla.

Leah našel s Annou v kuchyni z nerezové oceli a třešňového dřeva. Anna stála zády k Leah, která byla rudá v obličeji. Jeho Anna něco míchala – cítil čokoládu a pomeranče – a marokově družce nevěnovala žádnou pozornost. Rozpoznal Anninu taktiku jednání s lidmi, které považovala za příliš nerozumné, než aby se s nimi o čemkoli bavila. Často ji používala i na něj.

Leah byla vysoká i na současnou dobu, kdy ženy se sto pětasedmdesáti i víc centimetry byly mnohem běžnější. Byla o několik desítek let starší než Charles a v osmnáctém století, kdy se narodila, musela působit jako obrovská severská bohyně. Měla přirozeně atletickou postavu, což ještě podtrhoval život strávený běháním v lesích. Její souměrné rysy zdobily velké modré oči barvy letního jezera v poledne.

Jeho Anna byla, jak sama říkala, průměr průměru. Byla průměrné výšky, průměrné postavy, průměrného vzhledu. Kudrnaté vlasy měla o několik odstínů tmavší a trochu rezavější než Leahiny tmavě blond. Anna považovala své vlasy za svůj nejlepší rys. Charles miloval její pihy a její vřelé hnědé oči, které zesvětlaly do modra, když byla její vlčice blízko.

Objektivně řečeno byla Leah mnohem krásnější. Jenže jeho Anna byla skutečná tak jako málokdo. Jednou se pokusil její skutečnost vysvětlit otci, ten ale nakonec jen zavrtěl hlavou a řekl: „Synu, myslím, že je to jedna z věcí, které by bez problémů pochopila tvoje matka, já ji ale nepochopím nikdy.“

Anna byla propojená se světem okolo sebe tak, jako by instinktivně chápala vidění světa jeho dědečka z matčiny strany, skutečnost, že všechny věci na světě jsou součástí většího celku a ublížit jedné znamená ublížit všem. Se světem okolo sebe si vytvořila soudržnost, zatímco většina lidí se snažila propojit se co nejméně, protože to tak bylo bezpečnější. Považoval Annu za tu nejstatečnější osobu, jakou znal.

Chápal, že většina lidí by považovala Leah za krásnější. Dokonce chápal i proč. Ale pro něj byla Anna…

Naše, řekl bratr vlk. Je dokonalá, naše spřízněná duše, naše kotva, důvod, proč jsme byli stvořeni. Abychom mohli být její. Teď se ale musíme postarat o něco jiného.

Netušil, jak dlouho už ticho mezi ženami vládne – od chvíle, co Leah vypochodovala z jeho kanceláře, z kanceláře jeho otce, neuplynulo moc času.

„Leah,“ řekl, protože neměl čas ponořit se do hlubokých vod mezi těmi dvěma, i kdyby byl natolik hloupý, že by se o to chtěl pokusit. „Myslím, že jsem právě obdržel volání o pomoc od jednoho z divých. Poznáváš tohle telefonní číslo?“

Ukázal jí papír.

Leah následně předvedla jednu ze svých nejlepších vlastností. Přestala se zabývat půtkou, kterou se snažila vyvolat s Annou, a vzala si od něj papír. Když si to žádaly povinnosti, bez váhání odložila osobní spory stranou.

„Hester a Jonesy,“ odvětila ihned. „Žijí nahoře u Arsonist Creeku, asi třicet kilometrů odsud. Co říkala?“

A právě proto nepoznal ten hlas. Jonesy hovořil jen velmi vzácně, když to za něj mohla udělat jeho družka. Hester… Hester byla stará. Spadala do kategorie stáří, kdy si ani ona, ani nikdo jiný nemohl být úplně jistý, jak stará vlastně je.

„Volal Jonesy,“ řekl Charles. „Tvrdil, že se něco stalo, a chtěl, abych za nimi přijel.“

„Něco se stalo?“ Leah se zamračila, ohlédla se přes rameno po Charlesově družce a zamračila se ještě víc. „S Hester má problémy i Bran. Když se naposledy vydal tam nahoru – vloni na podzim – byla při smyslech a zdálo se, že si s ním ráda zazpívala. Jenže pak ho stopovala napůl cesty zpátky k silnici a on musel zavolat Jonesyho, aby ji odlákal zpátky domů. Jestli se něco stalo, bylo by pro všechny patrně nejlepší mít s sebou omegu.“

Charles se zamračil. „Při jednání s divými není přítomnost omegy vždy to nejlepší řešení.“

Brana původně nadchlo, co všechno by Anna mohla pro jeho divé udělat. A několika z nich skutečně pomohla. Jenže jeden mimořádně zlý incident, který skončil mrtvým divým a třemi vážně zraněnými členy smečky, je naučil opatrnosti. Fakt, že nad divým byl vynesen rozsudek smrti už předtím, než se mu pokusila pomoct, nezabránil Anně v tom, aby se necítila hrozně.

Charles nebyl ochotný vystavit Annu znovu podobnému traumatu. S tátou se o tom nedávno několikrát zuřivě pohádali – a ze všech sil se snažili, aby se Anna o těch hádkách nedozvěděla.

„Stopovala?“ zeptala se Anna, vzala do ruky lžíci a ponořila ji do mísy.

Leah kývla. Dokud se jednalo o důležité téma, zůstával její hlas profesionálně chladný. „Proměnila se ve vlčici a stopovala Brana, jako by byl kořist. Říkal, že si nebyl jistý, jestli ji neměl nechat, aby ho dohonila.“ Leah se kulantně přenesla přes to, co by to znamenalo: Hesteřinu smrt. „Skoro celé dva dny ale byla při smyslech – a zdálo se, že i Jonesy je víceméně v pořádku. Brana napadlo, že ji mohlo prostě vyprovokovat, že se na jejím území objevil dominantní vlk, proto to nechal být.“

Našpulila rty a řekla: „Ty nejsi tvůj otec. Samotného by tě Hester vůbec nemusela pustit blíž. Pokud ji neplánuješ zabít, měl by sis s sebou vzít Annu.“ Všimla si, že Charles váhá. „Na rozdíl od onoho divého, který na Annu tak zle zareagoval, má Hester silnou osobnost. Problémem je její vlčice – ne její lidská polovina.“ Při pohledu na jeho výraz se jízlivě zasmála. „Klidně se zeptej táty, tvrdil to on.“

„Můžu to dát do ledničky,“ ozvala se Anna rychle a přerušila tak konflikt, který se Leah chystala vyvolat. „Nebo to může dodělat někdo jiný. Jak moc máme naspěch?“

Problém divého, kterému se Anna pokusila s katastrofickými důsledky pomoct, byl, že jeho vlk představoval tu příčetnou půlku. Když ho Anna uspala, zůstal jen šílený člověk – který měl pořád vlkodlačí zuby a sílu.

„Nemám v plánu otálet,“ řekl Charles a vzdal to. „Než se ale dostaneme na místo, bude po všem, ať už šlo o jakkoli naléhavou věc. Jak říkala Leah, Hester bydlí třicet kilometrů odsud – a cesta vede z velké části drsným terénem.“

„Dobrá,“ řekla Anna. Vzala lžíci, kterou míchala těsto, trochu ho na ni nabrala a podala ho Charlesovi k ochutnání, zatímco druhou rukou se natáhla po celofánu k zabalení.

„Je to Mercyin recept.“ Anna zabalila mísu s efektivností, která byla v rozporu s uvolněným tónem jejích slov. „Přidala jsem do něj pomerančovou kůru. Co ty na to?“

Čokoláda byla ve směsici cukru, másla a pomerančů hutná a hořká – hádal, že se jedná o těsto na brownies nebo možná na nějaké měkké sušenky. Jeho nevlastní sestra Mercy vždy uměla péct s čokoládou. Taky zvládala neuvěřitelně vytáčet Leah.

Leah musela Annu skutečně namíchnout, pokud Anna zašla tak daleko, že se zmínila o Mercy. Zabručel a strčil olízanou lžíci do myčky nádobí.

Anna uměla v jeho bručení číst. „Dobře.“ Strčila mísu do lednice a vypnula troubu. „Až budeš připraven, můžeme vyrazit.“

Leah sledovala Annu přimhouřenýma očima, když však promluvila, řekla pouze: „Hester je tak stará, že když jí přinesete dar, máte prakticky jisté, že se k vám bude chovat jako k hostovi a ne k vetřelci. Bran jí obvykle nosí ovoce, protože je to to jediné, co si nemůžou vypěstovat nebo zabít. Dejte mi minutku a já vám pro ně připravím dárkový koš.“

Rychlým krokem opustila místnost, patrně proto, aby našla košík, protože na pultu ležela spousta ovoce.

Charles znal Leah natolik dobře, aby věděl, že ať už ji Anna podráždila čímkoli, ještě není po všem. Leah bitvy nevzdávala – znovu se ale o tom nezmíní, dokud se nevyřeší situace s Hester.

Změřil si svoji družku. Necvičenému pozorovateli by připadala uvolněná a klidná.

Charles nebyl necvičený pozorovatel. Utrousil: „Problémy?“

Jeho družka se opřela o žulový pult a vyrazila ze sebe povzdych, který byl jen napůl předstíraný. Potom se narovnala a zavrtěla hlavou. „Je pro ni těžké mít nás tady. Netuší, co se mnou má dělat, když mě má ve svém osobním prostoru. Je to pro ni neuvěřitelně frustrující. A ty nepomáháš.“

Zvedl obočí.

Navzdory svému napětí se zasmála. „Není to tvoje vina. Neděláš nic špatného, prostě z tebe čiší tvoje charlesovitost, ale stačí to na to, aby ji to vytočilo.“

Neměl zdání, co Anna myslí „charlesovitostí“ – byl, kým byl. Jinak to ani nešlo. Nebylo ale pochyb o tom, že jeho přítomnost na Leah působí.

„Připadalo mi, že jde o něco specifičtějšího,“ řekl.

„Ano,“ přitakala Anna. „Zatímco jsi zápasil s nosorožci v Branově kanceláři, zastavil se tu Tag.“

„Stěhoval jsem police,“ opáčil. „Africká zvířata s tím neměla co dělat.“

Krátce se na něj zazubila. „Podle mě to znělo jako nosorožci – a to včetně zvířecího chroptění a řevu. Každopádně se tu zastavil – očividně proto, aby nám sdělil, že se nudí.“ Zaváhala. „Dorazil uprostřed debaty, kterou jsme s Leah vedly. Myslím, že přišel kvůli něčemu jinému, my ho ale rozptýlily.“

Anna byla omega. Znamenalo to, že každý dominantní vlk cítil potřebu ji chránit – což byl důvod, proč si Leah myslela, že by mohla pomoct s Hester. Pokud Tag přišel zrovna ve chvíli, kdy se Leah s Annou o něčem zapáleně dohadovaly… ano, velký keltský vlkodlak by udělal cokoli jen proto, aby hádku přerušil.

„Tag navrhl, abychom znovu začali pořádat marokovy hudební večery,“ řekla mu Anna. „Prý byly společenskou tradicí, než je marok před několika lety zrušil.“

„Před skoro dvaceti lety,“ namítl Charles nemálo zaskočeně. Proč Taga napadlo zrovna tohle? Někoho, kdo se ocitl uprostřed hádky dvou žen, určitě mohly napadnout i jiné věci než události, na které dvacet let sedal prach. „Rozhodně je to víc než několik let.“

„Dvacet?“ Anna se zamračila. „O tom se Tag nezmínil, když to navrhoval.“

„Na Tagův smysl pro čas bych moc nespoléhal,“ řekl jí Charles suše. „Zeptej se ho na Waterloo. Mluví o něm, jako by k němu došlo před týdnem.“

Zazubila se. „Jenom pokud to tentokrát budeš ty, kdo se zmíní o prohře Francouzů. Já zůstanu sedět stranou a dám si popcorn.“

Tagovo skutečné jméno bylo Colin Taggart. Považoval se za Ira, Velšana nebo Skota, podle dne v týdnu a přízvuku, který zrovna používal. Během napoleonských válek bojoval za „malého kaprála“. Tag byl pořád mimořádně zatrpklý vůči „Anglánům“.

„Každopádně,“ řekla Anna a střelila pohledem po dveřích, kterými Leah odešla, „jsem namítla, že by nebylo dobré dělat velké změny, zatímco je Bran pryč. Leah nesouhlasí.“

Charles zamrkal. Opatrné jednání se Anně nepodobalo. A Leah nebyla nijak muzikálně založená. Nezajímalo ji nic, co se nesoustředilo na ni, proto se jí ulevilo víc než skoro všem ostatním, když hudební večery skončily.

„Leah si myslí, že by smečce prospěla i nějaká jiná společná akce než jen lovy za úplňku,“ prohlásila Leah kousavě, když se vrátila s košíkem v ruce.

„Anna si myslí, že smečka nepropadne zoufalství a nudě, když počkáme, dokud se Bran nevrátí,“ opáčila Anna mírně, tónem, který slyšel svého otce použít na své vzpurné syny. „Taky věří, že mluvit o sobě ve třetí osobě je absurdní.“

Charles spolkl úsměv. Nějak si nemyslel, že by úsměv situaci pomohl, obzvláště když podle Leahina sveřepého výrazu pochopil, že i ona poznala, od koho Anna svůj tón odkoukala.

Leah se omezila na bezeslovnou grimasu. Potom naložila do košíku jablka, broskve a banány, kterým svýma zkušenýma rukama nějak dodala uměleckého vzhledu.

„Tady,“ řekla a podala mu košík. „Doufám, že to pomůže.“ Navzdory ostří v hlase nelhala.

Charles vážně kývl. „Děkuju.“

„Já tu ženskou nepochopím,“ prohlásila Anna, když sedala za volant jeho starého trucku. Konečně vzdala snahu přesvědčit ho, ať řídí, pokud zrovna neexistoval skutečný důvod, proč řídit nechtěla nebo on potřeboval. „Proč s ní všechno musí být boj?“

Charles zahučel. Očividně se na něj chystala vysypat všechno, co se v ní během rozhovoru s Leah hromadilo. To bylo v pořádku. Měl široká ramena. Líbilo se mu, že se mu svěřovala – i když třeba jen s tím, jak moc ji frustruje Leah. Nebylo to sice žádné velké tajemství, ale bylo jeho.

Anna se na něj podrážděně zamračila, pak opatrně vycouvala z příjezdové cesty. Řídila jako stará babka. Připadalo mu to roztomilé. Stejně jako její mračení.

„Nespěcháme?“ zeptala se. „Neměl bys řídit ty?“

„Ať se stalo cokoli, je už po všem,“ řekl Charles. „Neměli bychom marnit čas, ale nemyslím si, že deset minut něco změní.“

„Tak fajn,“ řekla. „Jedu správným směrem? Leah mě tak rozčílila, že jsem se nezeptala. Nevím, kde leží Arsonist Creek. Proč nevím, kde ten potok je?“

„Jedeme správně,“ ujistil ji. „A území smečky je protkané různými bystřinami, potoky a loužemi. Není důvod, proč bys je měla znát všechny – obzvláště když Arsonist Creek patří k území, které přenecháváme divým.“

„Dobrá,“ řekla, pak ztichla. Hádal, že se snaží potlačit podráždění. Ještě chvíli trucovala, pak její frustrace opět probublala na povrch.

„Je to dobrý nápad,“ prohlásila. „Tag by měl mít možnost říct: ‚Hej, uděláme tohle.‘ A ona by měla říct: ‚Hej, to je úžasný nápad, uděláme to.‘ A všichni by byli bez sebe nadšením. Místo toho jsem udělala tu chybu, že jsem řekla, že to zní dobře, načež ona hned spustila to své: ‚Měli bychom počkat, dokud se Bran nevrátí domů.‘ “

Takže jeho chytrá vlčice změnila strany, pomyslel si. Viděl ji to udělat už dřív. Někdy i s ním. Anna určitě vznesla všechny možné námitky, se kterými by přišla i Leah, až jeho nevlastní matce nezbylo nic jiného než zamířit tam, kam se ji Anna snažila postrčit. Kdyby Leah byla chytřejší… ale nebyla. Jak mu táta jednou řekl, není fér klást jí za vinu to, že Leah splňuje přesně to, co Bran od družky potřeboval. Že je někdo, koho jeho vlk přijme – a člověk nebude milovat.

„Neumím si představit, že by Leah někdy použila slovo ‚hej‘,“ řekl. „No, možná tak na koně.“

Anna pustila volant a zamávala rukama. „Jde o grilování, ne o formální oslavu nebo pouť nebo o cokoli jiného, co by vyžadovalo spoustu příprav. Prostě ‚přineste si jídlo a nástroje, jestli chcete; dneska večer bude sranda‘, to je všechno. Jsme tu dost hudebně založení. K tomu, abychom si to užili, bychom neměli potřebovat výnos kongresu.“ Anna položila ruce zpátky na volant asi o setinu vteřiny dřív, než by podlehl nutkání udělat to za ni.

„Tady zaboč,“ řekl jí. „Potom to vezmi směrem na Wilson Gap.“

Na chvíli mezi nimi nechal zavládnout ticho. Bratr vlk si myslel, že Anna by bez problémů dokázala s Leah vycházet, kdyby chtěla. Vlastně s ní obvykle vycházela. Leah nebyla výjimkou, i na ni působil vliv omega vlčice nebo Annina upřímná přátelskost. Tag sice jejich hádku přerušil, ale došlo k ní v první řadě proto, že to Anna dovolila.

Bratr vlk netušil, proč by to dělala, ale Charles si za ně za oba dal dvě a dvě dohromady. To, že se Leah od něj teď držela dál, možná nezpůsobilo nic, co řekl táta, než odjel.

„Hádáš se s Leah proto, aby dala pokoj mně?“ zeptal se.

Anna zvedla bradu.

„Děkuju,“ řekl.

„Náplní mé práce je ulehčit práci tobě,“ prohlásila a do hlasu se jí vloudila trocha ponurosti.

Zvážil tu ponurost a slabý důraz, který vložila do slov „náplní mé práce“. Bratr vlk se neklidně zavrtěl. Když šlo o štěstí jejich družky, bratr vlk někdy chápal věci, které Charlesovi, rozptýlenému lidskými záležitostmi, unikaly.

Jeho Anna byla tak talentovaná, že získala plné stipendium na Northwestern University, měla hrát na cello v záři reflektorů na pódiu. Místo toho trčela v Aspen Creeku v Montaně – kde tím nejbližším reflektorem v okruhu sto padesáti kilometrů byl patrně ten na střeše jeho trucku.

„Plánovala jsi zjistit, jestli bys mohla dokončit studium,“ řekl. Už nějakou dobu se jí na to chystal zeptat. Anna ale uměla být dost rezervovaná a on jí chtěl dát prostor. Bylo těžké udržovat rovnováhu mezi jeho někdy drtivou touhou chránit/milovat/bránit a Anninou potřebou být sama sebou a nenechat se drtit.

Chvíli mlčela.

„Po internetu můžu získat bakalářský titul z hudební teorie,“ řekla nakonec. „Začínám si ale myslet, že bych se měla dát spíše na terapii nebo poradenství.“

„Chceš to?“

Povzdychla si a zavrtěla hlavou.

„Tak proč o tom mluvíme?“

Hledala smysl svého života.

My, řekl bratr vlk. My bychom měli být tím smyslem, stejně jako ona je tím naším. Když ale Charles odmítl jeho úzkoprsost, bratr vlk navrhl: Ale pokud chce něco jiného, musíme jí to obstarat.

S tím Charles z celého srdce souhlasil.

Pracoval s otcem na tom, jak by s Annou mohli adoptovat dítě. Bylo to těžké, neboť Bran se snažil nepřitáhnout k Aspen Creeku a ke své smečce pozornost.

Jenže Anninu nespokojenost nemohlo vyřešit dítě. Nedokázala by žít skrze ostatní lidi.

„Co si myslíš o Tagově návrhu?“ zeptala se Anna, aby změnila téma. „Nebylo by dobré pořádat něco, co by zahrnovalo celou komunitu a ne jenom smečku?“

„Ne že bych se chtěl stavět na stranu Leah…“ začal a musel se zasmát pohledu, který na něj vrhla. „Prostě poslouchej, Anno, lásko moje. Hudební večery byly středobodem bitvy mezi tátou a Mercy – a víš, co si Leah myslí o čemkoli, co má něco společného s Mercy.“

„Vím,“ přitakala. „Dokonce to i chápu, třebaže mě bolí to přiznat. Bran je divný, když jde o Mercy. Kdyby ses kvůli Mercy choval tak divně ty, cítila bych to stejně jako Leah – nezáleží na tom, jak moc ji mám ráda.“

„Bran není kvůli Mercy divný,“ řekl a cítil se nepříjemně. „Považuje ji za dceru a žádné jiné živé dcery mu nezůstaly. Není na tom nic divného.“

„Nebo je všem milejší to tak brát,“ souhlasila Anna mdle. „Včetně Brana. Necháme to být. Takže hudební večery byly věcí Brana a Mercy?“

„Nic takového,“ řekl Charles a cítil potřebu přejít do obrany, protože Anna se dotkla něčeho, co se velmi dlouho snažil ignorovat. Zhluboka se nadechl. „Dobrá. Dobrá. Možná máš s tátou a Mercy pravdu.“

Usmála se, jenom trochu.

Rozhodil rukama. „Fajn. Ano. Všiml jsem si toho, ovšemže jsem si toho všiml. A Leah taky. Ale táta by si k Mercy nikdy nic nedovolil. Mysli si o něm, co chceš – ale jeho vlk přijal Leah za družku a on by ji nikdy nepodvedl. A Mercy ho nikdy nepovažovala za nic jiného než za otcovskou figuru a svého alfu. To potřebovala a to jí dal. Myslím, že Mercy si nikdy ani neuvědomila, že by mezi nimi mohlo být něco víc.“

„Ano,“ souhlasila Anna k jeho úlevě. „Tak jsem si vyložila jejich vztah i já.“ Odmlčela se, pak s očima pevně upřenýma na silnici před nimi tiše řekla: „Myslíš, že je v pořádku?“

„Mercy?“ Mercy unesli. Proto nechal Bran smečku v Charlesových rukách. Naštěstí se ta situace rychle vyřešila – alespoň Mercyina role v ní. Tušil, že s otřesem, který celá věc způsobila, se všichni budou vyrovnávat ještě hodně dlouho.

„Ano, Mercy.“

Přitiskl si pěst na srdce. „Kdyby ne, táta by vyvolal démony minulosti a pomstil se. Protože se ale rozhodl navštívit mého bratra v Africe, zrovna tam, a ‚vzít si volno‘, předpokládám, že je v pohodě. Můžeš jí zavolat.“

Anna dlouze vydechla. „Dobrá. Dneska jsem to zkusila, ale její mobil nefunguje, a když jsem vytočila číslo k ní domů, vzal to nějaký kluk a sdělil mi, že je venku a snaží se dát dohromady Christyino auto, aby, a teď cituju, ‚šlapalo tak dobře, aby se Christy konečně spakovala a vypadla,‘ konec citátu. Poradil mi, abych ji nechala den dva vychladnout, než to zkusím znovu.“

Křivě se usmál. „Setkala ses s Christy?“

Anna zavrtěla hlavou. „Kdo to je?“

„Adamova bývalá žena. Krásná, křehká, velmi bezbranná – přesně ten typ ženy, ke které to alfa vlky táhne.“ Jeho úsměv se rozšířil, když Anna procítěně zafuněla.

„Já nejsem bezmocná,“ prohlásila. „Ani křehká.“

„Ne,“ souhlasil. „A Christy taky ne, ne doopravdy. Každý den děkuju za to, že si táta vybral za družku Leah a ne někoho, jak je Christy. Leah je mnohem přímočařejší.“

„A nejsem ani krásná,“ pokračovala Anna neochvějně.

„V tom,“ řekl mírumilovně, „s tebou budu muset, myslím, nesouhlasit.“

„Pověz mi o hudebních večerech,“ požádala ho Anna po chvíli, on si však s potěšením všiml, že jí opravdovost jeho slov vehnala červeň do tváří.

„Mercy a Bran rozpoutali kvůli hudebním večerům válku,“ řekl Charles. „Setkala ses s ní. ‚Paličák‘ je pro ni slabé slovo.“

Anna se zamračila. „Něco ji ale muselo vyprovokovat.“

Kývl. „Mercy není ráda středem pozornosti. Je docela dobrá hudebnice. Umí držet tón, ale nemá nijak zvláštní hlas a ví to. Docela dobře ale umí hrát na klavír.“

„Tvrdila mi, že klavír nenávidí,“ přiznala Anna.

„Myslím, že na vině je hlavně Leah,“ řekl jí. „Leah Mercy nemilosrdně trápila a omezovaly ji pouze dvě věci.“

Zvedl prst.

„Táta dal jasně najevo, že pokud jí někdo fyzicky ublíží, bude se zodpovídat jemu. A Mercyin nevlastní otec Bryan uměl být pořádně děsivý parchant, když se naštval. Nedal se ale snadno vyprovokovat a Leah si dala velký pozor, aby nepřekročila meze. Mercy to Leah dost usnadňovala, protože se vždycky mstila – a to kalilo vodu i v případě, kdy vina byla jasně na straně Leah.“

Anna se soucitně ušklíbla, proto dodal: „A pak je tu fakt, že všichni obvykle litovali víc toho, kdo proti sobě poštval Mercyin hněv, než Mercy samotnou.“

Zasmála se. „Zlodějka bot.“ A pak spiklenecky ztišila hlas. „Ta věc s čokoládovým velikonočním králíčkem.“

„Přesně tak,“ přitakal Charles. „Abych byl fér, táta věří ve zkoušku ohněm. Nikomu už se nikdy nepodaří svalit na Mercy vinu za něco, co neprovedla. Leah Mercy naučila, že pomsta může počkat na správný okamžik, ale spravedlnosti může být dosaženo, aniž by kvůli tomu musel někdo zemřít.“

„To je fér?“ zeptala se Anna.

Charles kývl. „Mercy chtěla věřit, že svět je spravedlivé místo – a umí se proměnit v kojota ve světě plném vlkodlaků a upírů. Nedokáže nic vzdát. Musela se naučit, jak přežít – a táta nechal Leah, aby jí to ukázala. Ne že by Leah věděla, že Mercy pomáhá.“ Nebyl si úplně jistý, jestli jeho táta věděl, že Mercy pomáhá.

„Co jsi dělal ty?“ zeptala se.

Bratr vlk se toužil vyválet v její jistotě, že nenechali svoji malou kojotí sestru čelit Leah samotnou.

„Nemohl jsem změnit otcovo rozhodnutí,“ řekl. „To říkalo, že se mezi Mercy a Leah nesmí nikdo plést. Řekl mi, že Leah je jeho družka – a tím pádem je dominantnější než já.“

„Tak co jsi udělal?“ zeptala se znovu.

„Kdykoli se naskytla šance, že by Leah mohla zastihnout Mercy samotnou, beze svědků, objevil jsem se já.“ Byla to dřina – a kdyby se otec někdy dozvěděl, kolik členů smečky mu s úkolem, který si dal, pomáhalo, vyřídil by si to s nimi. Svým jednáním podkopával Leahinu autoritu ve smečce, což by otec nepřipustil. Jenže i Charles se naučil něco od Mercy – všechno je v pohodě, pokud tě nenachytají.

„A co to má společného s hudebními večery?“ zajímala se Anna.

„Mercy konečně došlo, že Bran o Leah ví a nemá v úmyslu zasáhnout. Bryan…“

„Její nevlastní otec.“

„Přesně ten,“ potvrdil. „Pověděl mi o tom, protože se bál, co by Mercy mohla udělat. Oba jsme věděli, že to nenechá jen tak být.“

„Ovšemže ne,“ souhlasila Anna.

Charles se usmál. „Hudební večery začaly někdy v šedesátých letech. Můj otec se stal obětí svépomocné příručky, kterou mu nějaký idiot dal k Vánocům. Rozhodl se, že smečka… že město potřebuje něco, co by ho stmelilo. Je muzikant – proto se soustředil na hudbu. Všechny děti starší pěti let se měly střídat při vystoupeních – ať už patřily ke smečce nebo ne.“ Aspen Creek bylo malinké městečko, přesto pokaždé vystoupilo pět nebo šest dětí. „Po nich mělo následovat několik členů smečky, ať už dobrovolně nebo ne. A večer měl završit on sám: obvykle něco zahrál, někdy ale taky vyprávěl. Díky tomu to pro ostatní, kteří nebyli s účinkujícími dětmi nijak spřízněni, stálo za to. V době, kdy se jako malé štěně připojila ke smečce Mercy, byly večery zavedenou tradicí.“ Úkosem pohlédl na svoji družku. „Někteří z nás si mysleli, že je to pěkně únavná tradice.“

Anna to zvážila. „Není pochyb o tom, že tu žije spousta talentovaných lidí. Účastnila jsem se ale vystoupení s dětmi. K čertu, jako dítě jsem vystupovala. Vsadím se, že některé večery byly delší než jiné, hlavně když žádné z dětí nebylo tvé.“

Charles se zakřenil. „To si myslela i Mercy. Když jí bylo osm nebo devět, dala dohromady prcky – ty nejmladší děti, které by neudržely notu ani v kyblíku, a ty, které udělaly tu chybu, že na ni hleděly příliš dlouho – a donutila je ke ‚zvláštnímu číslu‘.“

Zavrtěl hlavou. „Některá byla skutečně nezapomenutelná. Ne vždy muzikální, ale nezapomenutelná. První výhodou bylo, že se večery dost zkrátily, protože jsme si poslechli většinu dětí – a všechny ty fakt špatné – najednou. Jenže časem to vypilovala. Myslím, že jí potají pomohl Samuel, protože jsem poznal několik jeho písní. Začala s Branem soutěžit o nejlepší vystoupení – vyzvala diváky k tomu, aby vynesli vlastní soud. On to miloval.“

„Bran?“

„Můj táta má spoustu chyb, velké ego k nim ale nepatří. Je dominantní, ne soutěživý.“ Anna vydala zvuk, proto se musel opravit. „Dobrá. Připouštím. Je dost soutěživý. Řeknu to takhle, necítí potřebu znemožnit skupinu dětí, aby se cítil jako alfa. Byl na její snahu pyšný a povzbuzoval ji – svým způsobem. Bylo snadné to přehlédnout – stejně jako cestu po naší levici. Tady zahni.“

Poslechla a vůz zpomalil, protože silnice sice byla vyasfaltovaná, ale nijak valně.

„Pak ale přišla na to, že Bran ví o Leahiných útocích,“ řekla Anna zamyšleně.

„Správně. Řekněme, že Mercyiny tresty jsou ďábelské. Nikdy si ji nepoštvi proti sobě. Přijde na to, co tě nejvíce dráždí.“

„Co udělala?“

„Zahrála první větu Beethovenovy sonáty Patetická.“

„Číslo osm,“ řekla Anna. „Opus 13?“

Kývl. „Skoro dva roky ji hrála o každém hudebním večeru.“

„Co je na tom špatného?“ namítla Anna. „Je to krásná skladba.“

Charles se zakřenil. „To si myslíš. A je. Slýchám ji ale ve svých nočních můrách a vsadím se, že táta taky. Na dobře naladěném klavíru nemůžeš hrát falešně, ale to je taky to jediné, co s tím nebohým hudebním kouskem neprovedla.

Pokaždé přišla s něčím novým. Jednou hrála s páskou přes oči. Jindy použila metronom, ani chvíli ale nehrála do rytmu. Pak zase hrála čtvrtinovou rychlostí a přidala i další dvě věty.“ Zasmál se té vzpomínce. „Pokaždé, když už si lidi mysleli, že skončila, a začali tleskat, přidala další notu. Velmi pomalou notu. Trvalo to snad celou věčnost. Nikdy to ale nepřehnala do té míry, aby táta udělal něco víc, než že jen rozhněvaně stiskl rty.“ Zavřel oči a vzpomínal. Ze rtů mu zmizel úsměv. „Nestává se často, aby táta udělal něco špatně – a za posledních třicet let se většina jeho špatných rozhodnutí týkala Mercy.“

„Pokud jde o Mercy, chová se divně,“ prohlásila Anna s kamennou tváří.

Otevřel oči a škádlivě se na ni zamračil, ona však soustředně upírala pozornost na silnici.

„Ano,“ souhlasil. „Divně. Každopádně to byla skutečná vystoupení. Chlapci nosili košile a kravaty, dívky šaty. Na vystoupení, které mělo být jejím posledním, přišla Mercy v ustřižených šortkách a v triku pocákaném barvou. Na triku měla obrázek Myšáka Mickeyho, který ukazoval světu prostředník.“ Povzdychl si.

„Co udělal?“

„Táta umí bojovat zákeřně, Anno, jen se prostě obvykle rozhodne to nedělat. Obrátil se k Mercyině nevlastní matce – ostýchavé, sladké myšce, které právě objevili nějakou strašlivou lidskou nemoc – a před všemi se do ní pustil kvůli tomu, že se nepostarala, aby Mercy byla náležitě oblečená. Rozplakala se. Bryan u toho nebyl – rád bych si myslel, že táta prostě zapomněl, že ten večer poslal Bryana splnit nějaký úkol, možná ale celou věc plánoval dlouho dopředu. Mercy nic neřekla. Vstala z lavice u klavíru, vzala Evelyn za ruku a odvedla ji z místnosti.“

Anna nad tím chvíli uvažovala. „Bran napadl před smečkou nemocnou ženu, která se nemohla bránit? Páni.“

„Nenech se tátou oklamat, Anno,“ řekl. „Když dojde na věc, je to podlý parchant.“

„Co Mercy udělala?“ zeptala se Anna. „Mercy, kterou znám já, by to nenechala jen tak být.“

„Ne,“ přitakal. „Ovšemže ne. Potřela sedadlo otcova nového mercedesu burákovým máslem a pak to na něj narafičila tak, aby si do něj sedl.“

„Ha!“ Annin hlas zněl spokojeně. „Dobře udělala. Zaplatila bych za to, abych to mohla vidět.“

Charles přemítal, proč v něm ta vzpomínka vyvolala melancholii. Možná proto, že měl Evelyn rád – a sledovat, jak ji otec rve na kusy, třeba jen slovy, bolelo. A on i zbytek smečky tam jen stáli a dívali se. Jen Mercy se marokovi vzepřela.

S bratrem vlkem si už dávno přiznali, že od nich bylo špatné, že nic neudělali.

„Burákové máslo,“ řekl Charles, „otci připomnělo, že svádí bitvu s dítětem. S někým, na jehož ochranu přísahal. A protože měl pocit, že válku prohrává, napadl někoho, kdo se nemohl bránit. Tátu není snadné pokořit, Mercy se to ale tehdy povedlo. Přinesl Evelyn květiny a omluvil se jí, napřed v soukromí, pak i veřejně. Jí, Bryanovi – i Mercy. Ta se potom účastnila večerů vždy ve stejném oděvu a pět minut seděla u klavíru s rukama v klíně. Otec jí následně vážně poděkoval za její vystoupení, ona sklonila hlavu jako samurajský válečník a bylo po všem. Tak to pokračovalo, dokud Evelyn nezemřela – myslím, že o dva roky později – pak už Mercy sedávala jenom mezi diváky a táta ji přestal žádat, aby něco předvedla.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jasným plamenem.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.