Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Patricia Briggs v nakladatelství

FANTOM Print

Riallina hra

cyklus Mercedes Thompson

Měsíční píseň

Krevní pouto

Železný polibek

Zkřížené hnáty

Stříbrná relikvie

Říční znamení

Spálená mrazem

Nocí zlomená

Mihotavé stíny

Ohnivý dotyk

Dlouhé ticho

Bouří prokletá

Smoke Bitten *

cyklus Alfa a Omega

Štvanice

Loviště

Dvojí spravedlnost

Smrtící žár

Jasným plamenem

* Připravujeme, české názvy se mohou ještě změnit

Copyright © 2007 Patricia Briggs

Translation © Kateřina Niklová

Cover © Daniel Dos Santos

Map by Michael Enzweiler

ISBN 978-80-7594-342-2 ePub

ISBN 978-80-7594-343-9 mobi

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

Tuto knihu s láskou věnuji lidem z Tri-Cities ve Washingtonu, kteří netuší, co mezi nimi žije.

1.

Jako většina lidí vlastnících firmu pracuji i já dlouhé hodiny a vstávám brzy ráno. A tak když mi někdo zavolá uprostřed noci, raději by měl být na smrtelné posteli.

„Ahoj, Mercy,“ ozval se Stefanův přátelský hlas. „Chtěl jsem se zeptat, jestli bys mi nemohla prokázat laskavost.“

Stefan umřel už dávno, takže jsem neviděla důvod být na něj milá. „Zvedla jsem sluchátko,“ ospale jsem zamžourala na rudé číslice budíku vedle postele, „ve tři ráno.“

Dobrá, přesně takhle jsem to neformulovala. Možná jsem přidala pár slov, která si automechanik schovává pro vzdorné šrouby a alternátory, jež mu spadnou přímo na palec.

„Mohl bys zkusit požádat o další laskavost,“ pokračovala jsem, „ale byla bych radši, kdybys zavěsil a znovu zavolal v civilizovanější hodinu.“

Zasmál se. Možná si myslel, že žertuji. „Dostal jsem úkol a věřím, že tvé mimořádné schopnosti by velkou měrou přispěly k jeho úspěšnému dokončení.“

Ze zkušenosti vím, že staří tvorové vždycky trochu mlží, když o něco žádají. Ale já jsem obchodnice a k jádru věci se snažím proniknout co nejrychleji.

„Ve tři ráno potřebuješ automechanika?“

„Jsem upír, Mercedes,“ připomněl jemně. „Ve tři ráno mám poledne. A nepotřebuji mechanika, ale tebe. Dlužíš mi.“

K čertu s ním, měl pravdu. Pomohl mi, když unesli dceru místního alfy. Varoval mě, že bude chtít něco na oplátku.

Zívla jsem, posadila se a vzdala se veškeré naděje na další spánek. „Dobrá. Co mám udělat?“

„Musím doručit zprávu upírovi, který přebývá ve městě bez svolení paní,“ řekl a přešel tak rovnou k věci. „Potřebuji svědka, kterého si nevšimne.“

Zavěsil, aniž by počkal na odpověď nebo mi oznámil, kdy mě vyzvedne. Zasloužil by si, abych šla prostě zase spát.

Bručela jsem si pod vousy a natáhla na sebe oblečení: džíny, triko ze včerejška i se skvrnou od hořčice a ponožky, které měly jenom jednu díru. Jakmile jsem byla víceméně oblečená, odšourala jsem se do kuchyně a nalila si sklenici brusinkového džusu.

Byl úplněk a můj spolubydlící, vlkodlak, běhal někde venku s místní smečkou, takže jsem mu nemusela vysvětlovat, proč se Stefanem jdu. Což bylo jen dobře.

Samuel není nejhorší spolubydlící, ale má sklony k majetnictví a panovačnosti. Ne že bych mu to trpěla, ale k hádce s vlkodlakem je zapotřebí důvtip, kterého se mi – zkontrolovala jsem hodinky – ve 3.15 nedostávalo.

Přestože mě vlkodlaci vychovali, nejsem jednou z nich. Nepodléhám fázím měsíce a v kojotí podobě, která je mou druhou přirozeností, vypadám jako kterýkoli jiný canis latrans. Jizvy po brocích na mém zadku to dokazují.

Vlkodlaky si s obyčejnými vlky rozhodně nespletete, jsou mnohem větší než jejich bratři a mnohem děsivější.

Jsem totiž kožoměnec, i když dříve pro mě určitě existovalo i jiné pojmenování – indiánský pojem, který vymizel, když Evropané pohltili Nový svět. Možná by mi ho mohl prozradit otec, kdyby nezemřel při automobilové nehodě, aniž by se dozvěděl, že je matka těhotná. Takže vím jen to, co mi řekli vlkodlaci, což není právě mnoho.

Kožoměnci mají svůj původ u jihozápadních indiánských kmenů, ale podle toho, co jsem si přečetla, s nimi mám ještě méně společného než s vlkodlaky. Nepoužívám magii, k proměně nepotřebuji kojotí kůži – a nejsem zlá.

Popíjela jsem džus a vyhlížela ven z kuchyňského okna. Samotný měsíc jsem neviděla, jen jeho svit, který postříbřoval noční krajinu. Docela se hodilo, že jsem při čekání na upíra přemýšlela o zlu. Alespoň zůstanu vzhůru – strach už tak na mě působí. Bojím se totiž zla.

V moderním světě se i to slovo zdá… zastaralé. Když se krátce projeví u lidí jako Charles Manson nebo Jeffrey Dahmer*, snažíme se ho vysvětlit drogovou závislostí, nešťastným dětstvím nebo duševní nemocí.

Obzvláště Američané jsou zvláštně nevinní ve svém přesvědčení, že věda dokáže vysvětlit cokoli. Když vlkodlaci před několika měsíci konečně vystoupili na veřejnost, vědci ihned začali pátrat po viru nebo bakterii, která by proměnu způsobovala – magii totiž počítače a laboratoře vysvětlit nedokáží. Slyšela jsem, že univerzita Johnse Hopkinse ustanovila dokonce tým, který se měl tou věcí zabývat. Nepochybuji o tom, že nakonec něco odhalí, ale vsadím se, že nedokáží vysvětlit, jak se může osmdesátikilový chlap proměnit ve stodesetikilového vlkodlaka. Věda nepřipouští ani magii, ani zlo.

Zapálená víra v to, že všechno na světě se dá nějak vysvětlit, dělá lidi strašlivě zranitelnými, zároveň jim ale dává mocný štít. Zlo upřednostňuje, když v ně lidé nevěří. Třeba upíři jen zřídkakdy vraždí lidi na ulicích. Když už se vydají na lov, najdou si někoho, koho nebude nikdo postrádat, odvedou si ho domů a tam o něj pečují – jako o krávu v ohradě.

V dnešní době vládne světu věda, která zakazuje upalování, topení nebo veřejné lynčování čarodějnic. A průměrný zákona dbalý občan se naopak nemusí bát příšer ve tmě. Někdy lituji, že nejsem průměrný občan.

Průměrné občany upíři nenavštěvují.

A nemusí si ani dělat starosti s vlkodlačí smečkou – alespoň ne tak jako já.

Vystoupení na veřejnost bylo pro vlkodlaky odvážným krokem, který se mohl snadno obrátit proti nim. Hleděla jsem na měsícem ozářenou krajinu a dělala si starosti s tím, co by se stalo, kdyby se lidé znovu začali bát. Vlkodlaci nejsou zlí, ale na druhu stranu nejsou ani mírumilovní zákona dbalí hrdinové, za něž se snaží vydávat.

Ozvalo se zaťukání na dveře.

Upíři jsou zlí. Vím to, ale Stefan není jen upír. Někdy jsem si skoro jistá, že je můj přítel. Proto jsem se tak docela nebála, dokud jsem neotevřela dveře a nespatřila, co čeká na verandě.

Stefan si uhladil tmavé vlasy dozadu, takže mu velmi bledá pleť v měsíčním svitu přímo zářila. Od hlavy k patě byl oblečený do černé a měl tak připomínat spíše postavu ze špatného hororu o Drákulovi. V černém koženém plášti a hedvábných rukavicích však vypadal opravdověji než v pestrobarevném tričku a ušmudlaných džínech, které nosil obvykle. Připadalo mi, jako by kostým spíše odložil, než si ho navlékl.

Vypadal, jako by dokázal zabít stejně snadno jako já vyměnit pneumatiku, a vůbec by o tom nepřemýšlel ani toho nelitoval.

Potom ale povytáhl obočí a zase byl upír, který pomaloval svůj starý VW mikrobus jako Scoobyho dodávku.

„Mám dojem, že nejsi šťastná, že mě vidíš,“ prohlásil a zazubil se, špičáky ale neodhalil. Ve tmě vypadaly jeho oči spíše černé než hnědé – ale to i ty moje.

„Pojď dovnitř.“ Ucouvla jsem, aby mohl vejít, a protože mě vylekal, obořila jsem se na něj: „A pokud toužíš po lepším přivítání, zkus se zastavit v rozumnou hodinu.“

Na prahu zaváhal, usmál se na mě a řekl: „Na tvé pozvání.“ Pak vešel do mého domu.

„Ta věc s prahem fakt funguje?“ zeptala jsem se.

Znovu se zakřenil a tentokrát jsem zahlédla záblesk bílé. „Ne potom, cos mě pozvala dovnitř.“

Prošel okolo mě do obýváku a provedl otočku jako model na molu. Kožený kabát mu zavlál skoro jako plášť.

„Jak se ti líbí moje imitace Nosferatu?“

Povzdychla jsem si a přiznala: „Vyděsila mě. Myslela jsem, že se snažíš vyvarovat všeho gotického.“ Jen zřídka jsem ho vídala v něčem jiném než v džínech a triku.

Jeho úsměv se ještě rozšířil. „Obvykle ano. Ale někdy je nutné imitovat Drákulu. Zvláštní je, že co se takhle oblékám jen jednou za čas, děsím tím ostatní upíry skoro stejně jako tebe. Neboj, i pro tebe mám kostým.“

Sáhl do pláště a vytáhl kožený postroj se stříbrnými cvočky.

Chvíli jsem na něj zírala. „Chceš si snad zaskočit do S&M klubu? Nevěděla jsem, že v okolí nějaký je.“ Byla jsem si skoro jistá, že není. Východní Washington je prudérnější než Seattle nebo Portland.

Zasmál se. „Dnes v noci ne, srdíčko. Tohle je pro tvé druhé já.“ Zatřásl postrojem, aby ukázal, že je psí.

Vzala jsem ho do ruky. Byl ušitý z měkké, pružné kůže a ozdobený takovým množstvím stříbra, že připomínal spíše šperk. Kdybych byla obyčejný člověk, asi by mě šokovalo, že bych si měla obléct něco podobného. Když ale trávíte spoustu času tím, že pobíháte po okolí v kojotí podobě, zjistíte, že obojky a podobné věci jsou docela užitečné.

Marok, vůdce severoamerických vlkodlaků, trvá na tom, aby všichni vlci nosili při běhání po městě obojek se známkou, která je identifikuje jako něčího mazlíčka. A trvá i na tom, aby na známkách stála jména jako Punťa nebo Alík, rozhodně ne Trhač nebo Tesák. Je to bezpečnější jak pro vlkodlaky, tak pro policisty, kteří by je mohli objevit. Vlkodlakům se to líbí asi stejně, jako se motorkářům líbilo zavedení ochranných přileb. Ne že by některého z nich napadlo neuposlechnout maroka.

Nejsem vlkodlak, proto se na mě marokova pravidla nevztahují. Zároveň ale nerada zbytečně riskuji. Obojek mám v zásuvce v kuchyni, není ale z nejkvalitnější černé kůže.

„Takže jsem součástí tvého kostýmu?“ zeptala jsem se.

„Řekněme to takhle. Tuším, že ten upír bude potřebovat zastrašit víc než jiní,“ prohlásil lehce, ale něco v jeho očích mě varovalo, že tu jde o víc.

Odněkud se přišourala Médea. Pravděpodobně spala na Samuelově posteli. S hlasitým předením se obtočila Stefanovi okolo levé nohy a otřela se mu hlavou o botu, aby si ho označila jako jednoho ze svých.

„Kočky a duchové nemají upíry rádi,“ upozornil Stefan a zíral na ni.

„Médea miluje každého, kdo by ji mohl nakrmit nebo pohladit,“ odpověděla jsem. „Není vybíravá.“

Sehnul se a zvedl ji. Médea se nerada nosí, proto chvíli kvílela, pak se vrátila k předení a zaryla mu drápy do rukávu drahého koženého kabátu.

„Nepřišel sis vybrat dluh, abys s mojí pomocí někoho zastrašil,“ vzhlédla jsem od měkkého koženého postroje a zadívala se mu do očí. Sám mě kdysi nabádal, že to není rozumné, ale jediné, co jsem v jeho očích viděla, byla matná temnota. „Zmínil ses o tom, že potřebuješ svědka. Svědka čeho?“

„Ne, nepotřebuji, abys vypadala hrozivě,“ souhlasil Stefan tiše poté, co jsem na něj několik vteřin hleděla. „Ale on si bude myslet, že se ho snažím zastrašit, a proto jsem si na vodítku přivedl kojota.“ Zaváhal, pak pokrčil rameny. „Ten upír není ve městě poprvé a myslím, že se mu podařilo oklamat jednoho z našich mladých. Ty jsi díky svým schopnostem imunní vůči mnohým upírským silám, obzvláště pokud upír neví, co jsi. Pokud tě bude považovat za obyčejného kojota, pravděpodobně na tebe nebude vůbec plýtvat magií. I když je to nepravděpodobné, mohlo by se mu podařit ošálit mě stejně jako Daniela. Ale myslím, že u tebe se mu to nepodaří.“

Právě jsem zjistila, že jsem odolná vůči upírské magii. Ne že by mi to k něčemu bylo, upíři jsou totiž tak silní, že by mi dokázali zlámat vaz stejně lehce, jako já zlomím suchou větvičku.

„Neublíží ti,“ ujistil mě Stefan, když jsem mlčela příliš dlouho. „Máš mé čestné slovo.“

Nevím, jak starý Stefan je, ale pronesl tu frázi jako někdo, kdo ji myslí smrtelně vážně. V jeho společnosti bylo někdy snadné zapomenout, že upíři jsou zlí. V každém případě na tom nezáleželo. Dlužila jsem mu.

„Dobrá,“ řekla jsem.

Pohlédla jsem na postroj a napadlo mě, že bych mohla raději použít vlastní obojek. Dokázala jsem se totiž proměnit i s ním – můj krk nebyl v lidské podobě o mnoho silnější než v kojotí. Stefanův postroj byl ale ušitý pro patnáctikilového kojota a bude příliš těsný na to, abych se proměnila zpátky v člověka, dokud ho budu mít na sobě. Výhodou bylo, že mě tak Stefan nepovede za krk.

Můj obojek je jasně fialový a zdobí ho vyšité růžové kytičky. K Nosferatovi se rozhodně nehodí.

Vrátila jsem postroj Stefanovi. „Budeš mi ho muset nasadit, až se proměním,“ řekla jsem mu. „Hned jsem zpátky.“

Proměnila jsem se v ložnici, protože jsem se musela svléknout. Nejsem sice cudná, kožoměnec podobné zábrany rychle překoná, ale snažím se nesvlékat před někým, kdo by si mohl moji neformálnost špatně vyložit.

Věděla jsem, že Stefan má přinejmenším tři auta, přenesl se ke mně ale „rychlejším způsobem“, jak tomu říká, takže jsme na schůzku museli jet rabbitem.

Několik minut jsem se obávala, že se mu nepodaří nastartovat. Starému dieselu se brzké ranní vstávání nelíbilo o nic víc než mně. Stefan si pod vousy klel v italštině, ale nakonec motor naskočil a my vyrazili.

Nikdy nejezděte v autě s upírem, který má naspěch. Netušila jsem, že rabbit dokáže takhle vystřelit. Se řvoucím motorem jsme zabočili na dálnici a jen taktak jsme se udrželi na všech čtyřech kolech.

Zdálo se, že se rabbitovi jízda líbí víc než mně. Motor přestal drnčet, o což jsem se snažila už roky, a šlapal jako hodinky. Zavřela jsem oči a doufala, že nám neupadnou kola.

Stefan přejel řeku po visutém mostě, který nás zavedl rovnou do centra Pasca, a rychlostní limit přitom překročil o dobrých šedesát kilometrů v hodině. Aniž by výrazně zpomalil, prosvištěl průmyslovou čtvrtí ke shluku hotelů, které vyrostly na okraji města poblíž nájezdu na dálnici do Spokane a k dalším místům na severu. Jen zázrakem – asi díky nekřesťansky brzké hodině – nás nezastavili za překročení rychlosti.

Hotel, ke kterému Stefan zamířil, nepatřil k nejlepším, ale ani k nejhorším. Hlavní klientelu tvořili řidiči náklaďáků, na parkovišti ale stál jediný tirák. Možná tu v úterý v noci není zrovna velký provoz. Stefan zaparkoval rabbita vedle jediného dalšího auta na parkovišti, černého BMW, a to navzdory spoustě prázdných parkovacích míst.

Vyskočila jsem ven otevřeným okýnkem a ihned mě zasáhl pach upíra a krve. Mám dobrý čich, obzvláště v kojotí podobě, ale jako kdokoli jiný vždy nevnímám, co zrovna cítím. Po většinu času je to jako snažit se poslouchat všechny rozhovory v přecpané restauraci. Tohle mi ale uniknout nemohlo.

Možná se tu odehrálo něco natolik strašlivého, že to všechny normální lidi zahnalo, a proto bylo parkoviště skoro prázdné.

Pohlédla jsem na Stefana, abych zjistila, jestli pach taky zachytil, on se ale soustředil na vůz, vedle kterého jsme zaparkovali. Jakmile mě na něj upozornil, uvědomila jsem si, že se zápach line právě z BMW. Jak je možné, že auto páchlo upírem víc než Stefan?

Zachytila jsem ještě jiný, jemnější pach a vycenila jsem zuby, i když jsem netušila, co temná, hořká vůně znamená. Sotva se dotkla mého čenichu, obklopila mě, až jsem nic jiného necítila.

Stefan oběhl auto, chytil vodítko a trhl, aby mě umlčel. Ucukla jsem a chňapla po něm. Nejsem žádný zatracený pes. Mohl mě požádat, abych zmlkla.

„Klid,“ řekl, ale nedíval se na mě. Upíral pohled na hotel. V tu chvíli jsem ucítila něco dalšího, jen slabý náznak, který vzápětí znovu přehlušil hořký puch. Ale i krátký závan stačil k tomu, abych poznala strach, Stefanův strach. Co mohlo vyděsit upíra?

„Pojď,“ řekl, vykročil k hotelu a táhl mě za sebou. Cítila jsem se zmatená.

Jakmile jsem se přestala vzpírat, rychle a tiše promluvil: „Mercy, bez ohledu na to, co uvidíš nebo uslyšíš, vůbec nic nedělej. S tímhle nemůžeš bojovat. Potřebuji nezaujatého svědka, který se nenechá zabít. Takže ze všech sil předstírej, že jsi kojot, a pokud se odsud nedostanu živý, zajdi za paní a pověz jí, oč jsem tě požádal. A co jsi viděla.“

Jak jsem podle něj měla utéct něčemu, co by ho dokázalo zabít? Takhle předtím nemluvil a ani se nebál. Možná cítil totéž co já – a věděl, oč jde. Nemohla jsem se ale zeptat, protože kojot není schopen lidské řeči.

Mířil ke dveřím s kouřovým sklem. Byly zamčené, na stěně vedle se ale nacházel snímač karet s blikajícím rudým světýlkem. Zaťukal na krabičku prstem a světlo přebliklo na zelenou, jako by snímačem protáhl magnetickou kartu.

Dveře se bez protestu otevřely a se strašidelným kliknutím za námi zase zapadly. Na vstupní hale nebylo nic děsivého, přesto mě ovládl neklid. Možná na mě působila Stefanova nervozita. Co mohlo vyděsit upíra?

Někdo někde práskl dveřmi a já vyskočila.

Buďto Stefan věděl, ve kterém pokoji se upír ubytoval, nebo mu zvláštní cizí puch nezahltil čich. Rychlým krokem mě vedl dlouhou chodbou a asi v její polovině se zastavil. Zaklepal, i když jsem jasně slyšela – a Stefan pravděpodobně taky – že tvor, který na nás v pokoji čekal, vykročil ke dveřím, sotva jsme se před nimi zastavili.

Po všem tom očekávání mě upír, který nám otevřel, docela zklamal. Bylo to, jako byste očekávali, že Pavarotti zazpívá Wagnera, a místo toho vám naservírovali králíka Bugse a Elmera Fudda.

Upír byl čistě oholený a vlasy měl stažené do krátkého culíku. Na sobě měl slušivé a čisté, i když trochu pokrčené oblečení, jako by ho vytáhl z kufru. Přesto na mě působil neupraveným, špinavým dojmem. Byl mnohem menší než Stefan a také méně působivý. Bod pro Stefana, což bylo jen dobře, protože si dal na vzhledu Prince temnoty dost záležet.

Úpletová košile na cizinci přímo visela, jako kdyby na kostech neměl žádné maso. Když se pohnul, vykasal se mu rukáv a odhalil paži tak vyzáblou, že byl vidět prostor mezi kostmi na předloktí. Trochu se hrbil, jako by neměl sílu narovnat se.

V minulosti jsem se kromě Stefana setkala i s jinými upíry. Byli to děsiví tvorové se svítícíma očima a špičáky. Tenhle ale vypadal jako smažka, která propadla droze do té míry, že z osoby, kterou bývala dříve, nic nezůstalo. Vypadal, jako by se měl každým okamžikem rozplynout a zanechat po sobě prázdné tělo.

Stefana ale upírova zjevná křehkost neuklidnila, naopak se ještě víc napjal. Fakt, že jsem kvůli nepříjemné, pronikavé hořkosti nic necítila, mi vadil víc než upír, protože ten nevypadal jako zvlášť silný protivník.

„Paní se doslechla o tom, že jsi dorazil,“ pronesl Stefan klidně, i když úsečněji než obvykle. „Zklamalo ji, že jsi nepovažoval za nutné oznámit jí, že hodláš navštívit její teritorium.“

„Pojď dovnitř, pojď,“ řekl upír a ucouvl ode dveří, aby Stefan mohl vstoupit. „Není nutné, abys stál na chodbě a budil lidi, kteří se snaží spát.“

Nedokázala jsem říct, jestli ví, že se Stefan bojí, nebo ne. Nejsem si jistá, jak dobrý mají upíři čich – rozhodně ale lepší než lidé. Stefan ani jeho černé oblečení na upíra nijak nezapůsobili. Jeho hlas zněl spíše roztržitě, jako bychom ho vyrušili při něčem důležitém.

Prošli jsme okolo zavřených dveří koupelny. Nastražila jsem uši, ale nic jsem za nimi neslyšela. Můj čenich byl k ničemu. Stefan mě odvedl na opačnou stranu pokoje a zastavil se nedaleko posunovacích dveří ukrytých za závěsy sahajícími od stropu až k podlaze. Pokoj byl prázdný a až na kufr na komodě neosobní.

Stefan počkal, až upír zavře dveře, pak chladně prohlásil: „Dnes se tady v hotelu nikdo spát nesnaží.“

Byla to podivná poznámka, ale cizinec asi věděl, co tím Stefan myslel, protože se zachichotal a zakryl si ústa stydlivě rukou, což bylo gesto, které se hodilo spíše k dvanáctileté dívce než k muži jakéhokoli věku. Chvíli mi proto trvalo, než jsem si Stefanova slova přebrala.

Určitě to nemyslel tak, jak to vyznělo. Žádný upír při smyslech by nevyvraždil celý hotel. Upíři vynucovali dodržování pravidel, která zakazovala budit pozornost, stejně nemilosrdně jako vlkodlaci – a masová vražda by pozornost rozhodně upoutala. I kdyby tu nebylo mnoho hostů, zbýval ještě personál.

Upír nechal ruku klesnout a odhalil tvář, v níž nebyla ani stopa po veselí. Necítila jsem se líp. Bylo to jako sledovat doktora Jekylla a pana Hydea, proměna byla tak výrazná.

„Nikoho neprobudíme?“ zeptal se, jako by na Stefanovu poznámku jinak vůbec nezareagoval. „Možná máš pravdu. Ale přesto není slušné nechat někoho čekat přede dveřmi, ne? Který z jejích poskoků jsi?“ Zvedl ruku. „Ne, počkej, neříkej mi to. Nech mě hádat.“

Stefan čekal a potlačil v sobě všechny známky života. Cizinec ho zatím obešel a těsně za námi se na okamžik zastavil. Můj pohyb omezovalo jen vodítko, proto jsem se točila a sledovala ho.

Když se upír ocitl za Stefanem, sehnul se a podrbal mě za ušima.

Dotyky mi obvykle nevadí, ale sotva se o mě otřel prsty, poznala jsem, že nechci, aby se mě dotýkal. Nevědomky jsem ucukla a přitiskla se Stefanovi k noze. Díky srsti jsem necítila jeho dotyk na kůži, ale přesto na mě působil špinavě, nečistě.

Jeho pach mi uvízl na kožichu a já si uvědomila, že nepříjemný zápach, který mi ucpával nos, se line z něj.

„Opatrně,“ varoval Stefan, aniž by na něj pohlédl. „Kouše.“

„Zvířata mě milují.“ Z jeho poznámky mě zamrazilo, protože mi připadala naprosto nemístná z úst takového… odpudivého netvora. Dřepl si a znovu mě poškrábal za ušima. Nedokázala jsem říct, jestli Stefan chce, abych ho kousla, nebo ne. Rozhodla jsem se to neudělat, protože jsem nechtěla vědět, jak chutná. Kdyby bylo třeba, mohla jsem ho kousnout později.

Stefan nic neřekl a dál hleděl přímo před sebe. Přemýšlela jsem, jestli by se ponížil, kdyby se ohlédl. Vlkodlaci taky hrají mocenské hry, ale já znám jejich pravidla. Vlkodlak by si nikdy nepustil cizího vlka za záda.

Upír mě přestal hladit, vstal, obešel Stefana a postavil se mu čelem. „Takže jsi Stefan, Marsiliin malý vojáček. Slyšel jsem o tobě, i když tvá reputace už není, co bývala, že? Podobný útěk z Itálie by pošpinil čest každého muže. Ale přesto jsem očekával víc. Po všech těch historkách jsem očekával… strašlivého netvora, příšeru z nočních můr, která děsí i ostatní upíry – a co najdu? Ubohou trosku. Co z tebe neudělá pár století v nějakém zapadákově.“

Upír se krátce odmlčel.

Stefan se zasmál a řekl: „Kdežto tebe neprovází žádná pověst.“ Jeho hlas byl lehčí než obvykle, skoro uspěchaný, jako by na tom, co říkal, nezáleželo. Aniž bych si to uvědomila, ustoupila jsem od něj, protože mě jeho lehký, pobavený hlas děsil. Něžně se na druhého upíra usmál a hlas mu ještě víc zjihl. „Tak to dopadne, když někoho hned po proměně opustí.“

Mezi upíry muselo jít o strašlivou urážku, protože druhý upír vybuchl, jako by ho Stefan zasáhl elektrickým proudem. Nenapadl ale Stefana.

Místo toho se sehnul, popadl postel a celou ji zvedl nad hlavu. Máchnul jí ke dveřím, pak ji roztočil, až rošty, matrace i peřiny zůstaly na okamžik viset ve vzduchu.

Bleskurychle změnil úchop a prohodil postel zdí do prázdného sousedního pokoje, kde přistála v oblaku prachu. Z díry ve zdi zůstaly trčet dva přeražené trámy, takže připomínala zubící se halloweenskou dýni. Falešná pelest postele na stěně vypadala hloupě a ztraceně, jak tam visela asi třicet centimetrů nad podstavcem, na kterém lůžko dříve stálo.

Upírova rychlost a síla mě nepřekvapily. Viděla jsem rozzuřit se už nejednoho vlkodlaka, bylo mi jasné, že kdyby byl opravdu vzteklý, neovládal by se natolik, aby prohodil stěnou najednou dvě volně ložené matrace. Souboj upírů se asi v mnohém podobal rvačce mezi vlkodlaky, hlavní události předcházel působivý ohňostroj.

V následném tichu jsem za zavřenými dveřmi koupelny uslyšela chraplavé kňučení – znělo to, jako by se tvor, který ho vydával, nakřičel už tolik, že se teď zmohl jen na tiché kňourání, které však v sobě neslo víc hrůzy než hrdelní řev.

Napadlo mě, jestli Stefan ví, co se v koupelně ukrývá, a proto dostal na parkovišti strach – některých věcí by se měli bát i upíři. Zhluboka jsem se nadechla, ale stále jsem cítila jen hořkou temnotu, která sílila. Kýchla jsem, abych si pročistila čenich, ale nepomohlo to. Oba upíři stáli bez hnutí, dokud fňukání neutichlo. Pak se cizí upír lehce oprášil a usmál se, jako by před okamžikem vůbec nezuřil.

„Pardon,“ řekl, ale starobylé slovo znělo z jeho úst falešně, jako by si na upíra jen hrál, podobně jako si staří upíři hrají na lidi. „Očividně nevíš, kdo jsem.“

Mírně se Stefanovi uklonil. Dokonce i já poznala, že vyrostl v době a na místě, kde se lidé klaněli už jen v kung-fu filmech, ne v běžném životě. „Jmenuji se Asmodeus,“ představil se vznešeně jako dítě hrající si na krále.

„Řekl jsem, že nemáš žádnou pověst,“ odvětil Stefan stále lehce a bezstarostně. „Neřekl jsem, že tě neznám, Cory Littletone. Asmodeus byl zničen už před staletími.“

„Tak tedy Kurfel,“ řekl Cory a v jeho chování nezůstalo vůbec nic dětského.

Znala jsem obě jména, Asmodeovo i Kurfelovo, a jakmile jsem si vzpomněla odkud, pochopila jsem, co cítím. Nemohlo to být nic jiného. Najednou mě Stefanův strach nijak nepřekvapoval. Démon by vyděsil každého.

Démon je podobně všeobecné pojmenování jako fae a zahrnuje všechny tvory, kteří se nedokáží pohybovat v našem světě ve fyzické podobě. Místo toho posednou oběť a vysávají ji, až z ní nic nezůstane. Tenhle se určitě nejmenoval Kurfel o nic víc než Asmodeus – démonovo pravé jméno dává člověku nad ním moc. Ještě nikdy jsem neslyšela o tom, že by démon posedl upíra. Snažila jsem se tu představu přijmout.

„Nejsi ani Kurfel,“ řekl Stefan. „Ale nějaký podobný tvor ti propůjčuje sílu, protože ho bavíš.“ Pohlédl ke koupelně. „Jak ho bavíš, kouzelníku?“

Kouzelník. Černokněžník.

Myslela jsem, že jde jen o historky. Chci říct, kdo by byl tak hloupý, aby nabídl své tělo démonovi? A proč by démon, který může posednout jakoukoli zkorumpovanou duši (a ten, kdo nabídne své tělo démonovi, musí mít temnou duši, ne?), uzavíral s někým dohodu? Nevěřila jsem v kouzelníky, a už vůbec ne v upírské.

Někdo, koho vychovali vlkodlaci, by asi neměl být tak předpojatý, ale všechno má své meze.

„Nelíbíš se mi,“ prohlásil Littleton chladně. Začala se okolo něj sbírat magie a mně se naježily chlupy na šíji. „Vůbec se mi nelíbíš.“

Natáhl se a dotkl se Stefanova čela. Očekávala jsem, že Stefan srazí jeho ruku stranou, ale nijak se nebránil, jen s tupou ránou padl na kolena.

„Myslel jsem, že budeš zajímavější,“ řekl Cory a jeho výslovnost i tón se úplně změnily. „Není s tebou žádná zábava. Budu to muset změnit.“

Nechal Stefana klečet v pokoji a zmizel v koupelně.

Zakňučela jsem, postavila se na zadní a olízla Stefanovi obličej, ale ani se na mě nepodíval. Měl rozostřený pohled a nedýchal. Upíři samozřejmě dýchat nepotřebují, ale Stefan to většinou dělal.

Kouzelník ho nějak zaklel.

Zatahala jsem za vodítko, ale Stefan ho pevně držel. Upíři jsou silní a já s ním nepohnula, ani když jsem se do postroje zapřela celými svými patnácti kily. Kdybych měla půl hodiny, dokázala bych kůži překousat, ale nechtěla jsem, aby mě tu kouzelník po návratu načapal.

Udýchaně jsem se zadívala na otevřené dveře koupelny. Jaký netvor se schovával uvnitř? Pokud tohle přežiji, už nikdy si nenechám nasadit vodítko. Vlkodlaci mají obrovskou sílu, zčásti zatahovatelné drápy a skoro tři centimetry dlouhé tesáky. Samuela by ten pitomý postroj a vodítko nezastavily. Stačilo by jedno kousnutí a byl by ten tam. Já se mohla spolehnout jen na rychlost a tu vodítko účinně limitovalo.

Očekávala jsem něco strašlivého, něco, co Stefana zabije. Ale to, co Cory Littleton přivlekl do pokoje, mě šokovalo a vyděsilo úplně jiným způsobem.

Žena měla na sobě livrej pokojské ve stylu padesátých let, do které hotely rády oblékaly své zaměstnance. Ta její byla mátově zelená s naškrobenou modrou zástěrou. Barvy ladily se závěsy a koberci v chodbě, ale zakrvácený provaz, kterým měla spoutané ruce, rozhodně ne.

Až na krvácející zápěstí se zdála nezraněná, při zvucích, které vyrážela, mě ale napadlo, jestli tomu tak skutečně je. Hruď se jí nadouvala, jak se snažila křičet, ale i bez dveří mezi námi nedělala velký hluk, spíše jen chroptěla.

Znovu jsem trhla za vodítko, a když se Stefan pořád nepohnul, kousla jsem ho tak silně, až mu z rány vytryskla krev. Ani sebou netrhl.

Nedokázala jsem snést ženinu hrůzu. Chraplavě lapala po dechu, vzpírala se Littletonovu sevření a soustředila se jen na něj, takže si Stefana ani mě vůbec nevšimla.

Opět jsem se dostala na konec vodítka. Trhla jsem, a když to nepomohlo, s vrčením jsem se otočila, chňapla po něm a pokusila se kůži přehryzat. Můj obojek je vybavený bezpečnostním uzávěrem, který mohu snadno rozepnout, Stefanův postroj měl ale staromódní kovové spony.

Kouzelník povalil oběť na podlahu těsně mimo můj dosah – i když netuším, co bych pro ni mohla udělat, kdybych na ni dosáhla. Ani si mě nevšimla, protože se soustředila jen na to, aby se nedívala na Littletona. Můj zápas s vodítkem ale upoutal kouzelníkovu pozornost, proto si dřepl blíž ke mně.

„Co bys udělala, kdybych tě pustil?“ zeptal se mě. „Bojíš se? Utekla bys? Napadla bys mě, anebo tě pach krve vzrušuje stejně jako upíra?“ Vzhlédl ke Stefanovi. „Vidím tvé špičáky. Pronikavá vůně krve a hrůzy tě vábí, že? Drží nás pevně na vodítku jako ty svého kojota.“ Poslední slovo pronesl se španělskou výslovností místo anglické. „Požadují, abychom si jen srkli, ale naše srdce chtějí víc. Samotná krev nás nezasytí, že ne? Potřebujeme zabíjet. Jsi dost starý na to, aby sis pamatoval, jaké to bylo dřív, že ano, Stefane? Když se upíři krmili, jak chtěli, a vyžívali se v hrůze a smrtelné křeči obětí. Když se mohli doopravdy nasytit.“

Stefan vydal zvuk a já zariskovala a pohlédla na něj. Jeho oči se změnily. Nevím, proč to byla první věc, které jsem si všimla. Stefanovy oči mají obvykle barvu vlašského ořechu, ale teď zářily jako krvavě rudé rubíny. Ohrnul rty a odhalil špičáky kratší a jemnější než vlkodlačí. Na ruce, kterou pevně svíral vodítko, se mu protáhly prsty a narostly mu na nich zahnuté drápy. Musela jsem se odvrátit, protože jsem se ho bála skoro stejně jako kouzelníka.

„Ano, Stefane,“ řekl Littleton a rozchechtal se jako padouch ve starém černobílém filmu. „Vidím, že si pamatuješ, jak chutná smrt. Benjamin Franklin kdysi řekl, že kdo se vzdá svobody kvůli bezpečí, ten si nezaslouží ani jedno.“ Naklonil se blíž. „Cítíš se v bezpečí, Stefane? Nebo ti chybí, co jsi míval, co nám všem ukradli?“

Littleton se otočil k oběti. Když se jí dotkl, vydala tichý zvuk. Hlas měla tak ochraptělý, že by ho za zdmi pokoje nikdo neslyšel. Vzpírala jsem se, až se mi postroj zařízl do kůže, ale marně. Drápy jsem rozdírala koberec, Stefan byl však příliš těžký na to, abych s ním pohnula.

Littleton si dal s jejím zabíjením na čas. Přestala se vzpouzet dlouho přede mnou. Jediné zvuky, které se nakonec místností rozléhaly, vydávali sami upíři. Jeden se přímo přede mnou chlemtavě krmil, druhý bezmocně, dychtivě sténal, i když se jinak nepohnul.

Žena se křečovitě zazmítala a její oči se na okamžik zadívaly do mých, než je zkalila smrt. Když znehybněla, ucítila jsem nával magie a žluklá hořkost, démonův puch, ustoupila, až po ní v pokoji skoro nic nezůstalo.

Vrátil se mi čich a já skoro zalitovala. Zápach smrti není o nic lepší než démonův.

Lapala jsem po dechu, třásla se a kašlala, protože jsem se málem uškrtila. Lehla jsem si na podlahu. Teď už jsem jí nemohla pomoct, možná jsem nemohla nikdy.

Littleton se dál krmil. Střelila jsem pohledem po Stefanovi. Přestal vydávat znepokojivé zvuky a opět ztuhl. Přestože jsem věděla, že sledoval strašlivou scénu s chtíčem místo hrůzy, byl mi milejší než Littleton, proto jsem k němu zacouvala a bokem se mu opřela o stehno.

Krčila jsem se vedle něj, když Littleton, jehož bílou košili zmáčela krev mrtvé ženy, vzhlédl od oběti a prostudoval Stefanovu tvář. Nervózně se chichotal. Tolik jsem se ho bála, tolik jsem se děsila stvoření, jež ho posedlo, že jsem se sotva odvažovala dýchat.

„Ach, chtěl jsi to,“ zabroukal, natáhl ruku a otřel ji Stefanovi o rty. Stefan si je po chvíli olízl.

„Dovol, ať se s tebou podělím,“ řekl upír tiše. Naklonil se ke Stefanovi a vášnivě ho políbil. Zavřel oči a já si uvědomila, že se konečně ocitl na dosah.

Zuřivost a strach od sebe někdy dělí jen vlásek. Vrhla jsem se na Littletona a zahryzla se mu do krku. Napřed jsem okusila lidskou krev na jeho kůži, pak něco jiného, hořkého a strašlivého, co prolétlo mým tělem jako blesk. Snažila jsem se sevřít čelisti, ale vyklouzl mi a já horními tesáky zavadila o páteř tak tvrdě, až se od ní mé zuby odrazily.

Nejsem ani vlkodlak, ani buldok, abych rozdrtila kost, pevně jsem se ale zakousla. Upír mě chytil za ramena, vzepřel se, vyškubl vodítko Stefanovi z ruky a vyrval si přitom z krku kus masa.

Košili mu zbrotila čerstvá krev, tentokrát jeho vlastní, ale rána se začala ihned hojit. Upíři se uzdravují ještě rychleji než vlkodlaci. V zoufalství jsem si uvědomila, že jsem ho nijak vážně nezranila. Pustil mě na zem, ucouvl a rukama si zakryl ránu, kterou jsem mu způsobila. Cítila jsem příval magie, a když spustil ruce, zranění na krku bylo pryč.

Zavrčel na mě, vycenil zuby a já zareagovala stejně. Nevzpomínám si, že bych ho viděla pohnout se, prostě jsem na bocích najednou ucítila jeho ruce. Zvedl mě a odhodil stranou. Nic víc už jsem nevnímala.

* Dva z nejznámějších brutálních vrahů v USA. Dahmer byl dokonce kanibal (pozn. red.).

2.

Probudila jsem se na svém gauči. Na obličeji jsem cítila Médein drsný jazyk a slyšela, jak hlasitě přede. Vzápětí jsem zaslechla Stefana a ulevilo se mi, protože to znamenalo, že rovněž přežil. Odpověděl mu ale Samuel a jeho tichý hlas nezněl vůbec chlácholivě. Bručivý tón se sice podobal předení mé kočky, čišela z něj však ledová hrozba.

Žilami mi začal kolovat adrenalin. Vzpomínku na noční hrůzu jsem odsunula stranou. V tu chvíli záleželo jen na tom, že je úplněk a ani ne metr ode mě se nachází rozzuřený vlkodlak.

Pokusila jsem se otevřít oči a vstát, ale narazila jsem na několik problémů. Za prvé se zdálo, že mám jedno oko slepené. Za druhé jen vzácně spím v kojotí podobě, a tak jsem se pokusila posadit jako člověk. Moje zmítání ještě zhoršoval fakt, že jsem byla celá ztuhlá a rozbolavělá a moje tělo protestovalo proti jakémukoli pohybu. A nakonec tu byla nevolnost a tepající bolest, které mě přepadly, sotva jsem pohnula hlavou. Médea mi svým kočičím způsobem vynadala a uraženě seskočila z gauče.

„Klid, Mercy,“ broukl Samuel, klekl si vedle gauče a z hlasu mu zmizel výhrůžný tón. Něžnýma, schopnýma rukama mi opatrně přejížděl po bolavém těle.

Otevřela jsem zdravé oko a obezřetně na něj pohlédla, protože jsem nevěřila, že tón jeho hlasu odpovídá jeho náladě. Oči schovával ve stínu, ale široká ústa pod dlouhým aristokratickým nosem neměl přísně stažená. Mimoděk jsem si všimla, že potřebuje ostříhat, popelavě hnědé vlasy mu totiž zakrývaly obočí. Široká ramena měl napjatá, a když jsem teď byla plně při vědomí, cítila jsem agresi, která se hromadila v místnosti. Otočil hlavu, aby prozkoumal moje zadní nohy nejen rukama, nýbrž i pohledem, a já spatřila jeho oči.

Byly světle modré, ne bílé, takže nehrozilo, že by vlk převzal kontrolu.

Uvolnila jsem se a byla jsem upřímně ráda, že jsem doma, i když potlučená a rozbolavělá, že nejsem mrtvá – anebo hůř, stále ve společnosti Coryho Littletona, upíra a kouzelníka.

Samuel se dotkl mé hlavy a já zakňourala.

Můj spolubydlící není jen vlkodlak, nýbrž i doktor, a zatraceně dobrý. No, asi by měl být, je jím totiž už strašně dlouho – získal aspoň tři tituly ve dvou různých stoletích. Vlkodlaci žijí opravdu velmi dlouho.

„Je v pořádku?“ zeptal se Stefan. Něco v jeho hlase mě znepokojilo.

Samuel stáhl ústa. „Nejsem veterinář, ale doktor. Vím, že nemá zlomené kosti, ale víc zjistím, až se mnou bude moct promluvit.“

Pokusila jsem se proměnit a pomoct mu, ale ucítila jsem jen pálivou bolest na hrudi a žebrech. Zděšeně jsem vyjekla.

„Co se děje?“ Samuel mě něžně pohladil prstem po čelisti.

Bolelo to. Trhla jsem sebou a on zvedl ruce.

„Počkej,“ řekl Stefan z opačné strany gauče.

Jeho hlas zněl divně. Po tom, co mu démonem posedlý upír provedl, jsem se potřebovala ujistit, že je v pořádku. S bolestivým kňučením jsem se zkroutila a pohlédla na něj zdravým okem.

Seděl na podlaze vedle gauče, když jsem se na něj ale podívala, zvedl se na kolena – klečel přesně tak, jak ho přinutil klečet kouzelník.

Koutkem oka jsem zahlédla, jak se Samuel vrhl vpřed, ale Stefan zmizel dřív, než ho Samuel mohl chytit. Pohyboval se však divně. Napřed mě napadlo, že je zraněný, že už mu Samuel ublížil, pak jsem si ale uvědomila, že se pohybuje jako Marsilie, paní místního klanu – jako loutka nebo starý, prastarý upír, který už zapomněl, jaké to je být člověkem.

„Mír, vlku,“ řekl Stefan a já poznala, co mi na jeho hlase vadí. Byl mrtvý, prázdný, bez emocí. „Zkuste jí sundat postroj. Myslím, že se chtěla proměnit, ale v postroji to nedokáže.“

Neuvědomila jsem si, že ho mám stále na sobě. Samuel zasyčel, když se dotkl spon.

„Jsou ze stříbra,“ vysvětlil Stefan, aniž by se přiblížil. „Pokud dovolíte, rozepnu je.“

„Najednou jste se nějak rozpovídal, upíre,“ zavrčel Samuel.

Samuel je ten nejklidnější, nejvyrovnanější vlkodlak, jakého znám – to ale zrovna moc neznamená – teď jsem v jeho hlase slyšela příslib násilí, který mi rozechvěl hrudní koš.

„Kladl jste mi otázky, na které neznám odpověď,“ opáčil Stefan klidně, hlas mu ale zjihl do lidštější podoby. „Doufám, že Mercedes ukojí zvědavost nás obou. Ale napřed musí někdo odstranit postroj, aby se mohla proměnit zpátky v člověka.“

Samuel zaváhal, nakonec ode mě poodstoupil. „Udělejte to,“ zavrčel.

Stefan se pomalu pohnul a počkal, dokud Samuel neucouvl, teprve pak se mě dotkl. Voněl mým šampónem a vlasy měl mokré. Musel se osprchovat – a najít někde čisté oblečení. Nic v hotelovém pokoji neuniklo krvi zavražděné ženy. Měla jsem od ní ulepené i tlapy.

Zničehonic jsem si vzpomněla na to, jak koberec promočený tmavou, vazkou tekutinou čvachtal. Málem jsem se pozvracela, ostrá bolest v hlavě však přemohla nevolnost a já rozptýlení uvítala.

Stefanovi netrvalo dlouho postroj rozepnout. Jakmile mi ho sundal, proměnila jsem se. Stefan ustoupil a přenechal místo vedle mě Samuelovi.

Samuelova ústa se stáhla vzteky, když se dotkl mého ramene. Podívala jsem se dolů a zjistila, že mi postroj zhmoždil a rozedřel kůži a jsem celá potřísněná zaschlou rezavou krví. Vypadala jsem jako oběť autonehody.

To mi připomnělo práci. Vyhlédla jsem z okna, ale nebe bylo pořád tmavé.

„Kolik je hodin?“ zeptala jsem se. Hlas jsem měla nakřáplý.

„Pět čtyřicet pět,“ odpověděl upír

„Musím se obléct,“ prohlásila jsem a rychle vstala, což byla chyba. Chytila jsem se za hlavu, zaklela a okamžitě se posadila, abych neupadla.

Samuel mi sundal ruce z čela. „Otevři oči, Mercy.“

Snažila jsem se, ale levé oko odmítlo uposlechnout. Když se mi ho nakonec přece jen podařilo otevřít, oslepil mě kapesní baterkou.

„Zatraceně, Same,“ protestovala jsem a pokusila se mu vykroutit.

„Naposledy.“ Byl neoblomný a tentokrát mi bolavé oko otevřel sám. Pak baterku odložil a přejel mi rukama po hlavě. Zasyčela jsem, když prsty zavadil o bolavé místo. „Není to sice otřes mozku, Mercy, ale vzadu na hlavě máš velkou bouli, na oku pořádný monokl, a pokud se nemýlím, než se rozední, zfialoví ti celá levá strana obličeje. Tak proč ten krvežíznivec tvrdí, že jsi byla čtyřicet pět minut v bezvědomí?“

„Teď už skoro hodinu,“ opravil ho Stefan z podlahy. Seděl ode mě dál než předtím, ale pozoroval mě s dravčí intenzitou.

„Nevím,“ řekla jsem, ale znělo to roztřeseněji, než jsem zamýšlela.

Samuel se posadil vedle mě na gauč, stáhl z něj přehoz, který schovával škody napáchané Médeou, a zabalil mě do něj. Natáhl se po mně, ale já se odsunula. Ochranitelské pudy jsou u dominantního vlka nesmírně silné – a Samuel je velice dominantní. Stačilo by ustoupit o píď, převzal by nadvládu nad celým světem, nebo spíše nad mým životem, kdybych mu to dovolila.

Voněl ale řekou, pouští a srstí – a něčím sladkým, co patří jen jemu. Přestala jsem se bránit a opřela si rozbolavělou hlavu o jeho paži. Síla a teplo, které z něj sálaly, mi ulevily od bolesti. Když se nepohnu, možná mi neupadne hlava. Samuel vydal tichý, chlácholivý zvuk, prohrábl mi vlasy a vyhnul se přitom bolavému místu.

Nezapomněla jsem ani jsem mu neodpustila, že mě oslnil baterkou, ale rozhodla jsem se nechat pomstu na později. Už dlouho jsem se o nikoho neopřela, a přestože jsem věděla, že je hloupé odhalit před Samuelem slabost, nedokázala jsem se přinutit odtáhnout.

Slyšela jsem, jak se Stefan zvedl, zamířil do kuchyně, otevřel ledničku a chvíli se přehraboval v kredenci. Potom se upíří pach přiblížil a Stefan řekl: „Přinuťte ji to vypít. Pomůže to.“

„Pomůže s čím?“ Samuelův hlas byl mnohem hlubší než obvykle. Kdyby mě tolik nebolela hlava, odtáhla bych se od něj.

„S dehydratací. Kousli ji.“

Stefan měl štěstí, že jsem se o Samuela opírala. Pokusil se totiž vyskočit na nohy, ale zarazil se, když jsem při jeho náhlém pohybu zafňukala.

No dobře, nehrála jsem fér, ale zabránila jsem Samuelovi zaútočit. Stefan nebyl ten špatný. Pokud se napil mojí krve, byla jsem si jistá, že neměl na vybranou. Nebyla jsem ve stavu, abych se postavila mezi ně, a tak jsem se rozhodla hrát bezmocnou. Jenom mě zlobilo, že jsem nemusela zas tolik předstírat.

Samuel se znovu usadil a odhrnul mi vlasy z hrdla. Špičkami prstů mi přejel po bolavém místě na krku, které předtím splývalo s ostatními bolístkami. Sotva se ho ale dotkl, začalo pálit a ostře bolet až dolů ke klíční kosti.

„Nebyl jsem to já,“ prohlásil Stefan, ale jeho hlas postrádal klid – jako by si tím nebyl tak úplně jistý. Zvedla jsem hlavu a podívala se na něj. Emoce v jeho hlase se však nijak neprojevily na jeho tváři.

„Až na anémii jí nic nehrozí,“ řekl Samuelovi. „Je potřeba víc než jedno kousnutí, aby se člověk proměnil v upíra – a nejsem si jistý, jestli by Mercy vůbec mohla být proměněna. Kdyby byla člověk, existovala by možnost, že by ji k sobě mohl přivolat a vynutit si její poslušnost, ale kožoměnci nejsou tak citliví na magii. Prostě potřebuje doplnit tekutiny a odpočinout si.“

Samuel na upíra ostře pohlédl. „Najednou jste sdílný, co? Pokud jste ji nekousl vy, tak kdo?“

Stefan se chabě, falešně pousmál a podal Samuelovi sklenici s pomerančovým džusem, kterou mu nabízel už dřív. Vím, proč ji podal Samuelovi, a ne mně. Samuel se začínal chovat teritoriálně – udělalo na mě dojem, že si toho všiml upír.

„Myslím, že Mercy to dokáže vysvětlit líp,“ řekl Stefan. Jeho hlas zněl netypicky úzkostně, a to odvedlo moji pozornost od Samuelova majetnického chování.

Proč se Stefan bál toho, co uslyší? Byl tam přece taky.

Vzala jsem si od Samuela sklenici a odtáhla se od něj. Dokud jsem nezačala pít, neuvědomila jsem si, jak jsem žíznivá. Nemám pomerančový džus zrovna v lásce – obvykle ho pije jenom Samuel – ale teď chutnal jako nektar.

Nebyl však magický. Když jsem dopila, hlava mě stále bolela a já toužila zalézt do postele a zachumlat se do peřin, věděla jsem ale, že mi Samuel nedá pokoj, dokud se všechno nedozví – a Stefan očividně odmítal cokoli prozradit.

„Před několika hodinami mi Stefan zavolal,“ začala jsem. „Dlužila jsem mu laskavost za pomoc po únosu Jesse.“

Oba pozorně naslouchali a Stefan občas přitakal. Když jsem se dostala k našemu příchodu do hotelového pokoje, posadil se Stefan na podlahu u mých nohou, opřel se zády o gauč, odvrátil se a zakryl si oči rukou. Možná začínal být unavený – když jsem skončila svým nepovedeným pokusem o zabití Littletona a následným nárazem do zdi, začínaly už první náznaky úsvitu prosvětlovat žaluzie na oknech.

„Opravdu se to stalo takhle?“ zeptal se Stefan, aniž by si sundal ruku z očí.

Zamračila jsem se na něj a napřímila jsem se. „Samozřejmě.“ Byl přece u toho, tak proč to znělo, jako by si myslel, že lžu?

Promnul si oči, vzhlédl ke mně a v jeho hlase zněla úleva. „Nechtěl jsem tě urazit, Mercy. Pamatuješ si totiž smrt té ženy úplně jinak než já.“

Mračila jsem se. „Jak jinak?“

„Říkáš, že jsem jen klečel na zemi, zatímco Littleton vraždil pokojskou?“

„Správně.“

„Já si to takhle nepamatuji,“ řekl a sotva přitom šeptal. „Podle mých vzpomínek kouzelník ženu přivlekl, já uslyšel volání její krve a podlehl jsem mu.“ Olízl si rty a spojení hrůzy a hladu v jeho očích mě přimělo odvrátit se. Pokračoval šeptem, jako by hovořil sám se sebou: „Krvežíznivost mě neovládla už hodně, hodně dlouho.“

„No,“ řekla jsem, protože jsem si nebyla jistá, jestli mu moje následující slova pomůžou, nebo ublíží, „nevypadal jsi zrovna dobře. Svítily ti oči a odhalil jsi špičáky. Ale nic jsi jí neudělal.“

Duhovky mu na okamžik prozářil rubínový svit, ale ne tak silný jako tehdy v hotelovém pokoji. „Vzpomínám si, že jsem se vyžíval v její krvi, že jsem si ji rozetřel po rukou a po tváři. Byl jsem od ní celý umazaný, když jsem tě přinesl domů. Musel jsem ji smýt.“ Zavřel oči. „Existuje starý obřad… Je už dlouho zakázaný, ale já si pamatuji…“ Zavrtěl hlavou a pohled upřel na ruce, kterými si volně sepnul kolena. „Pořád cítím její chuť.“

Jeho slova chvíli visela nepříjemně ve vzduchu, než pokračoval.

„Ztratil jsem se v krvi.“ Pronesl tu frázi, jako by měla ještě jiný význam než doslovný. „Když jsem přišel k sobě, upír byl pryč. Žena ležela přesně tak, jak jsem si pamatoval, že jsem ji zanechal, a ty jsi byla v bezvědomí.“

Polkl, zadíval se na okno, které začínalo světlat úsvitem, a hlas mu klesl o celou oktávu, jak se to někdy stává vlkodlakům. „Nedokázal jsem si vzpomenout, co se ti stalo.“

Natáhl ruku a dotkl se mého chodidla, protože bylo nejblíže. Když znovu promluvil, hlas už měl zase skoro normální. „Ztráta paměti není při krvežíznivosti nijak neobvyklá.“ Pohnul rukou a stiskl mi prsty u nohou. Cítila jsem, jak je studený. „Krvežíznivost však obvykle vymaže jen nepodstatné věci. Ty jsi pro mě důležitá, Mercy. Napadlo mě ale, že jsi nebyla důležitá pro Coryho Littletona. A to mi cestou sem dodávalo naději.“

Já že jsem pro Stefana důležitá? Jsem přece jenom jeho automechanik. Prokázal mi laskavost a já mu ji dneska v noci splatila. Možná jsme přátelé, ale nemyslela jsem si, že upíři mají přátele. Chvíli jsem o tom uvažovala a uvědomila si, že mi na Stefanovi záleží. Kdyby se mu dneska v noci něco stalo, něco nezvratného, bolelo by mě to. Možná to cítil stejně.

„Myslíte, že si pohrál s vašimi vzpomínkami?“ zeptal se Samuel, zatímco já přemýšlela. Přisedl si blíž a objal mě paží okolo ramen. Byl to dobrý pocit. Příliš dobrý. Předklonila jsem se a odsedla si od něj, a když jsem se pohnula, nechal Stefan sklouznout ruku z mé nohy.

Stefan kývl. „Buď jsou lživé moje vzpomínky, nebo Mercyiny. Nemyslím si, že by dokázal ovlivnit podobným způsobem Mercy, ani jako kouzelník. Podobné věci na kožoměnce prostě nepůsobí, musel by vynaložit obrovskou námahu, aby se mu to povedlo.“

Samuel vydal zadumaný zvuk. „Nevidím důvod, proč by se měl pokoušet Mercy přesvědčit, že jste nespáchal vraždu – obzvláště pokud si myslel, že je obyčejný kojot.“ Pohlédl na Stefana a ten pokrčil rameny.

„Kožoměnci ohrožovali upíry jen několik desetiletí, a to před dlouhými staletími. Littleton je velmi mladý. Překvapilo by mě, kdyby o někom, jako je Mercy, třeba jen slyšel. Démon by o ní vědět mohl, jeden nikdy netuší, co démoni ví. Ale nejlepším důkazem toho, že Littleton považoval Mercy za kojota, je fakt, že je stále naživu.“

Paráda.

„Dobrá.“ Samuel si promnul obličej. „Raději zavolám Adamovi. Musí poslat někoho do hotelu, aby tam uklidil, než to někdo uvidí a hodí na vlkodlaky.“ Povytáhl obočí a pohlédl na Stefana. „I když bychom mohli policii prostě říct, že vraždy spáchal upír.“

Není tomu ani šest měsíců, co vlkodlaci následovali fae a vystoupili na veřejnost. Neprozradili lidské populaci vše, a totožnost odhalili jen vlkodlaci, kteří si to přáli – většinou vojáci, kteří tak jako tak žili v odloučení od lidí. A tak jsme teď všichni tajili dech a čekali, co se stane, zatím ale nedošlo k nepokojům, které provázely zveřejnění existence fae před několika desetiletími.

K tiché akceptaci přispělo velkým dílem marokovo pečlivé plánování. Američané se cítí v moderním světě bezpečně. Bran se snažil tuto iluzi ochránit, a proto představil vlky jako oběti, které se smířily se svým údělem a odvážně brání ostatní. Alespoň prozatím chtěl, aby společnost věřila, že vlkodlaci jsou prostě lidé, jimž za úplňku narostou chlupy. Vlkodlaci, kteří se odhalili jako první, byli hrdinové, kteří každodenně riskovali životy a chránili slabší. Marok se stejně jako fae před ním rozhodl pečlivě skrýt temnější aspekty života vlkodlaků.

Myslím ale, že největší zásluhu na mírumilovném přijetí vlkodlaků nesou fae. Víc než deset let se fae dařilo předstírat, že jsou slabí, hodní a něžní – a každý, kdo četl bratry Grimmovy nebo Andrewa Langa, ví, že to chtělo spoustu práce.

Bez ohledu na Samuelovy hrozby by jeho otec marok odhalení upírů nikdy nepřipustil. Neexistoval způsob, jak omluvit fakt, že se upíři živí lidskou krví.

A jakmile si lidé uvědomí, že netvoři skutečně existují, mohlo by je napadnout, že k nim patří i vlkodlaci.

Stefan znal marokův názor stejně dobře jako Samuel. Nepříjemně se na vlkodlaka usmál a odhalil špičáky. „Už jsem se o to postaral. Ještě než jsem odvezl Mercy domů, zavolal jsem paní. Nepotřebujeme, aby po nás uklízeli vlkodlaci.“ Stefan se obvykle chová zdvořileji, ale i on měl za sebou špatnou noc.

„Upír ti vnutil falešné vzpomínky,“ pronesla jsem, abych muže rozptýlila. „Podařilo se mu to, protože je kouzelník?“

Stefan sklopil hlavu, jako by se styděl. „Upíři umí podobně ovlivňovat lidi,“ řekl. Zrovna tohle jsem vědět nechtěla. Všiml si mé reakce a vysvětlil: „Díky tomu můžeme nechat žít lidi, jejichž krve se napijeme, Mercedes. Ale lidé jsou jedna věc, upíři něco docela jiného. Neměli bychom být schopni provést něco takového jeden druhému. Ale nemusíš si dělat starosti. Žádný upír nedokáže změnit tvé vzpomínky – a pravděpodobně ani kouzelník.“

Zalila mě úleva. Na seznamu věcí, které bych nechtěla, aby mi upír provedl, patřilo přehrabování v myšlenkách mezi ty úplně první. Dotkla jsem se krku.

„Proto jsi mě chtěl mít s sebou.“ Napřímila jsem se. „Zmínil ses o tom, že to udělal už jinému upírovi. Co mu vsugeroval?“

Stefan se zatvářil ostražitě… a provinile.

„Věděl jsi, že někoho zabije, že?“ obvinila jsem ho. „Provedl něco podobného už někomu jinému? Přesvědčil ho, že vraždil?“ Vzpomínka na pomalou smrt, které jsem nedokázala zabránit, mě přinutila zatnout ruce v pěst.

„Nevěděl jsem, co udělá. Ale ano, věřil jsem, že někoho zabil a přesvědčil mého přítele, že vraždu spáchal on.“ Znělo to, jako by mu slova zanechala na jazyku hořkou pachuť. „Ale nemohl jsem jednat bez důkazu. A tak zbytečně zemřeli další lidé.“

„Jste upír,“ řekl Samuel. „Nesnažte se nás přesvědčit o tom, že vám smrt nevinných dělá na čele vrásky.“

Stefan se zadíval Samuelovi do očí. „Během let jsem zažil tolik umírání, že je mi ze smrti zle, ale myslete si, co chcete. Masakr ohrožuje naše utajení, vlkodlaku. I kdyby mě lidé nezajímali, nechtěl bych, aby jich zemřelo tolik najednou, protože by to ohrozilo naše tajemství.“

Tolik?

Najednou jsem pochopila, proč si byl jistý, že hluk nikoho v hotelu nevzbudí. Tvor, který před mýma očima zavraždil ženu, by neváhal zabít tolik lidí, kolik by jen mohl. „Kdo ještě dneska v noci zemřel?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Krevní pouto.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.