Umírání duší

Vyšlo také v tištěné verzi

Vyrobeno pro společnost Palmknihy - eReading

Markus Heitz

Umírání duší – e-kniha

Copyright © FANTOM Print, 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Markus Heitz v nakladatelství FANTOM Print

Trpaslíci

Trpaslíci

Válka trpaslíků

Pomsta trpaslíků

Osud trpaslíků

Triumf trpaslíků

Legendy alfů

Spravedlivý hněv

Spalující nenávist

Temné stezky

Zuřící bouře

Ulldart – Doba temnoty

Stíny nad Ulldartem

Řád vysokých mečů

Znamení temného boha

Před zraky Tzulana

Panovníkova magie

Prameny zla

Jidáš

Děti Jidášovy

Syn Jidášův

Dcery Jidášovy

Ritus

Sanctum

Krvavé brány

Oneiros

Pohled mrtvého

Exkarnace

Válka Starých duší

Umírání duší

UMÍRÁNÍ DUŠÍ

EXKARNACE II

MARKUS HEITZ

FANTOM Print

2019

Copyright © 2015 Verlagsgruppe Droemer Knaur GmbH & Co. KG, Munich, Germany

The book has been negotiated through AVA international GmbH, Germany (www.ava-international.de).

Translation © Svatava Kretková

Cover © Dorothea Bylica

ISBN 978-80-759-4023-0 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-739-8975-0 (ePUB)

ISBN 978-80-739-8976-7 (Mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

@fantomprint

#fantomprint

www.mahet.de

PROLOG

Německo, Sasko, Lipsko

„Lene? Kde vězíš?“ Eugenovo volání se rozeznělo velkou halou vily z počátků německého císařství a proniklo až k ní do pracovny. „Čekáme s jídlem, sakra.“

Claire zvedla obočí a napřímila se u počítače. Nadává. Hlasitě a zřetelně.

Takového tohoto muže neznala. Během posledních dnů, které uplynuly od otevření kavárny Deborah v Halle, se měnil, hodinu za hodinou. Citelně.

Z milujícího a chápajícího otce se stával popudlivý chlap, který ostatním vytýkal každou maličkost a s vervou trestal dcery, pokud se dopustily sebemenší chyby. Jakmile z očí maličkých vytryskly slzy, hroutil se jako mizerně postavený domeček z karet, omlouval se za své hrozné chování a mizel v parku nebo se zabarikádovával v místnosti s krbem u hudby a alkoholu, aby tady pak s lamentováním propadal zádumčivosti.

Claire vstala, svázala si mahagonové lokny a zaklapla laptop. Ve firmě se muselo přihodit něco, co mu dává zabrat. Požádá ho, aby si nevyléval stres na dětech. Sport. Přiměju ho, aby více sportoval.

Pomalu se vydala ve svém pohodlném domácím oděvu po galerii ke schodišti vedoucímu dolů.

Taky naléhavě potřebovala sportovat; hrozilo, že její stravovací návyky zničí Marleninu dokonalou postavu. Neboť ona, Claire Riordanová, vězela v těle a v životě podnikatelky Marlene von Bechsteinové, šéfky VoBeLa, Von Bechstein Laboratories. Nezměnitelně a neodvolatelně.

Duše skutečné Marlene se naproti tomu stala obětí machinací putujících duší a zanikla. Claire se po vklouznutí své duše do cizího těla rozhodla, že bude nadále hrát roli Lene. K tomu patřilo i to, že musela ponechat Marleniny dcery Charlene a Pauline v domnění, že nepřišly o matku.

Claiřina vlastní sestra Nicola a dcera Deborah už byly mezitím zasvěceny do celé záležitosti a účastnily se hry. Díky předstírání, že Lene je přítelkyní rodiny Riordanových, mohly udržovat vzájemný kontakt.

Tak Claire žila v novém a současně starém světě. Ale po posledních dnech a týdnech plných neklidu se zdálo, že se skutečně více a více proměňuje v Marlene, přívětivou, ale rozhodnou obchodnici. Snad z pudu sebezáchovy? Jen vůči dětem si zachovávala vřelost a přístupnost.

Vkročila do jídelny a uviděla svého muže, jak sedí sám u stolu, na sobě košili a kravatu, na rukávech třpytivé manžetové knoflíčky. Jídlo na talířích dětí bylo zpola snězené. Ve vzduchu se vznášelo drama.

„Kde jsou Charlene a Pauline?“ zeptala se bez pozdravu a usedla naproti němu. Vzala si rozříznutou housku, máslo a salám.

„Ve svých pokojích,“ zaburácel Eugen. Mohutně se zakousl do chleba a žvýkal, jako by ho musel nejdříve zabít. „Právě jsem je poslal nahoru.“

„Hádaly se?“ Claire tušila, že důvod byl podstatně neškodnější.

„Lezly mi na nervy,“ přiznal neochotně jako zločinec při výslechu.

„Lezly ti na nervy.“ Odložila půlky housky na talíř a složila ruce. „A čím?“

„Vyprávěly si vtipy a smály se,“ zamumlal nezřetelně.

Claire se posadila rovně jako svíčka a zhluboka se nadechla. Marlenino já v jejím nitru procitlo k životu. „Poslal jsi své dcery do pokojů, protože byly veselé,“ shrnula jeho slova nevěřícně.

Eugen omluvně ukázal na svůj tablet. „Zrovna čtu důležitý článek. Pojednává o odbytových ukazatelích nejznámějších energetických nápojů. Mohli bychom se s VoBeLa zapojit do skvělého obchodu,“ odvětil zpola zkroušeně, zpola agresivně. „V sázce jsou milióny.“ Poklepal na prázdnou lahvičku, ležící vedle jeho sklenice se šorle. „Výrobce už máme. Všechno je neprůstřelně certifikováno. Teď hledá stáčírnu a odbyt. Ta věcička tě udrží nekonečně dlouho vzhůru.“

„Je jejím vedlejším účinkem, že se z člověka stane mrzout?“ zeptala se Claire kousavě. Vzpomněla si, že jí Eugen při otvírání kavárny slíbil, že na ni doma čeká překvapení. Bezpochyby jím byl tento nový projekt, ale Claire z něj měla od prvního dne pramalou radost. Až příliš ho zaměstnává. Děti ho potřebují.

„Ne, to není pravda,“ zvolal rozzlobeně. „Nemá žádné vedlejší účinky. Na rozdíl od tebe a těch uličnic. Je mi z vás nanic.“ Chvíli na ni upřeně zíral, pak si ukousl sousto. Hekticky žvýkal a četl si na tabletu. „Milióny, Claire. Díky nim bychom mohli kompenzovat tu tvoji nákladnou záležitost s parfémy. Zisk z ní je, mírně řečeno, nevýznamný.“

Claire pevně sevřela čelisti.

Díky prozatím jen krátké době strávené v tomto domě neznala Eugena dost na to, aby dokázala odhadnout, nakolik vážně míní svá slova. Ale znělo to, jako by se kvůli tomuto produktu nacházel pod velkým tlakem.

Buď více jako Marlene. Místo aby zareagovala na provokaci, namazala si housku máslem a obložila ji kolečky salámu. Po krátkém zaváhání jich zase pár odstranila. Dvě stačí.

„Jsi přepracovaný,“ konstatovala přátelsky. „Určitě by ti pomohl sport. Najmu nám osobního trenéra. Co ty na to?“

„Že ti prospěje,“ opáčil. „Já se cítím fit.“

„Jde o to, že jsi ve stresu,“ odpověděla klidně. Vzala mu tablet, otevřela prohlížeč a zadala patřičná klíčová slova.

„Prosím, vrať mi ho, Lene,“ uslyšela Eugena.

„Dojez. Hned ti ho dám.“ Většina mužů a žen na webových stránkách vypadala příliš vyfešákovaně a zoceleně. S těmi by nikdo nechtěl soutěžit.

Ale pak narazila na obra, který se chlubil tím, že dokáže člověka skvěle motivovat proti vnitřní nechuti a stresu. Jmenoval se Ares L. Löwenstein a nejenže vypadal působivě, ale měl navzdory všem svalům i bříško. Rychle mu poslala e-mailem poptávku a přisunula tablet zpátky k Eugenovi, který mezitím dojedl.

„Všechno je vyřízeno.“ Usmála se na něj, ale sama si uvědomila, že její gesto postrádá srdečnost.

Eugen si nalil červené víno a jedním douškem sklenici ze dvou třetin vyprázdnil. „Ještě ani zdaleka ne,“ odpověděl a znovu otevřel kalkulace. „Nepodívala ses na ně, že ne?“

„Cože?“

„Na mé výpočty týkající se nápoje.“

Opravdu to neudělala. „Nemám na to náladu.“

„Protože zrovna myslíš na Fabiana?“ zeptal se s předstíranou nevinností a začal otírat displej.

Další šíp velikosti harpuny.

Claire sáhla po sklenici vody a přiměla se velmi pomalu pít, aby si uspořádala myšlenky a nevychrlila je ve zlostném přívalu, který by situaci jen zhoršil.

Její osobní strážce Fabian Vacinsky byl putující duší stejně jako ona. Po přestěhování do nového těla jí pomáhal, jednak aby přežila, jednak aby nepřišla o rozum. Cítila ve vztahu k němu jistou spřízněnost a velké sympatie, a ano, musela si připustit, že si vychutnávala jeho blízkost a cítila se s ním v bezpečí. Jistěji. Ovšem nebyla si v této souvislosti vědoma žádného prohřešku, a už vůbec ne vůči Eugenovi. S ohledem na rodinu si zakázala chovat k Fabianovi jakékoliv hlubší city. Poměr s bodyguardem by její situaci zkomplikoval. Marlene by si počínala stejně.

Eugen si vyložil její mlčení jako přiznání.

„No dobrá,“ utrousil a vstal. Popadl tablet a sklenku s červeným vínem. „Budu v pokoji s krbem a nepřeji si, aby mě někdo rušil. Ty, naše uličnice ani Fabian.“ Postavil sklenici na tablet a dolil si ji až po okraj, pak schoval lahvičku se vzorkem a vytáhl chytrý telefon.

Vyšel z místnosti a začal telefonovat.

„Tady je Eugen von Bechstein, kamaráde. Ano, prošel jsem si ta čísla. Vypadají opravdu slibně. Právě propočítávám, kolik by VoBeLa stály úpravy stáčírny, a pokud by vám to nevadilo, mohli bychom si ještě jednou vyrazit někam na jídlo, abychom probrali detaily.“ Jeho hlas se vzdaloval a měnil v mumlání, pak zapadly dveře pokoje s krbem s rachotem do zámku.

Claire tiše galsky zaklela. Sport. Hodně sportu. Postupně vychládala. Osobní trenér bude muset Eugenovi nakopat zadek tak, až mu ten idiot, který v něm právě přebývá, vyskočí krkem ven. Zatraceně hodně sportu.

„Charlene, Pauline,“ zvolala s předstíranou veselostí. „Pojďte dolů. Velký zlý vlk je pryč. Určitě máte hlad.“

Dcery s úlevnými úsměvy seběhly ze schodů a vřítily se do jídelny. Objaly matku a způsobně se posadily ke stolu.

„Víte,“ obrátila se na ně Claire a tiše se z nich radovala, „tatínek je momentálně trochu podrážděný. Ale má vás moc, moc rád.“

Děti přikývly a sáhly po nakousnutých chlebech.

Claire zatoužila, aby pomocí svých duševních schopností dokázala probouzet v lidech veselou náladu. Otevřela bych si manželskou poradnu a byla bych bohatá. Samá spokojená klientela.

Ale na to její síly bohužel nestačily. Zato dokázala například jiné lidi nebo putující duše jedním úderem připravit o duši. Zabít.

„Kdo si dá zmrzlinu?“ zeptala se a pohladila dívenky láskyplně po vláscích.

Charlene i Pauline se obě nadšeně přihlásily.

Claire si vzpomněla na hrozivá nebezpečí, která na ni ve válce Starých duší stále číhala.

Hleděla na obě děvčátka, která se pitvořila, chichotala a pošťuchovala. Hezký dar by byl, kdyby se protivníci usmáli k smrti.

Bohužel to v jejím případě nepřicházelo v úvahu.

Ani v Marlenině.

[…] písemný protokol o pokusu I/1/JK

(filmová dokumentace uložena v databance: soubor I/89/0827/222)

Otázka:

Může být zapouzdřená duševní energie (anima) vynulována pomocí succinitolýzy?

Hypotéza:

V určitém časovém rámci bezpochyby.

Použité materiály:

*JK

*Pemo

*pokusná osoba: druh a-dlak (canis lupus), box I/89

Struktura pokusu a jeho provedení:

1. Bytost utlumená sedativy fixována v rámci JK, centrována, humánní podoba

2. Inicializace succinitolýzy pomocí PeMo

3. Délka trvání succinitolýzy: 10 vteřin

4. Intenzita succinitolýzy: střední (PM rastr stupeň 5, meziukládání se sdružováním)

Pozorování (příp. doložit naměřené hodnoty):

sekunda 1–3: | Světelná expozice, žádný účinek.
sekunda 3–3,5: | Proměna pokusné osoby do zpola humanoidní podoby druhu canis-lupus.
sekunda 3,6–3,9: | Proměna pokusné osoby do čisté podoby druhu canis-lupus.
sekunda 4–7,21: | Procitnutí pokusné osoby ze sedace, křik, ječení.
sekunda 7,22–8,9: | Proměna pokusné osoby do zpola humanoidní podoby druhu canis-lupus, vzpínání se, křik, ječení, plameny z úst, nosu a očí, následně z celého povrchu pokožky.
sekunda 9–9,4: | Rozšíření ohně po pokusné osobě.
sekunda 9,5–10,3: | Kompletní, nezamýšlená succinitní pyrolýza, pokusná osoba proměněna ze 100 % v popel.

Vyhodnocení:

Pokusná osoba I/89 prošla během succinitolýzy několika stádii proměny, což poukazuje na obrannou reakci animy. JK neutrpěla žádné škody.

Rozbor chyb:

Energie příliš vysoká?

Další pokus bude zahájen s menší silou.

Doporučení: PM rastr na stupeň 2, meziukládání se sdružováním. […]

KAPITOLA I

Německo, Sasko, Lipsko

Ares Leon Löwenstein tankoval svou motorku Harley Night Rod Special, která pokojně a tiše stála vedle zastřešeného stojanu, matně černá a s dvojitým pochromovaným výfukem; z těžké, mohutné mašiny vyzařovala síla, ukrytá v motoru. Skvěle ladila se svým majitelem, který by při své dvoumetrové výšce, svalnaté postavě a s mírným břichem vypadal na každém jiném stroji přímo směšně.

Digitální ukazatel na stojanu se nehlučně měnil, čísla symbolizující množství a cenu letěla vzhůru. Čerpadlo hlasitě bzučelo.

Poblíž Arese parkovala jen dvě další auta. Kolem půlnoci panoval na malé, lehce ušmudlané benzínce, kterou s oblibou navštěvoval, klid. Nepatřila žádnému obřímu koncernu, což podporoval.

Ze stropu přístřešku na něj dopadalo zažloutlé světlo reflektorů, jejichž jas tlumilo nesčetné množství mrtvého hmyzu za ochranným sklem. Spolu s lehkou mlhou vytvářelo přízračnou scenérii. Ve vzduchu se vznášel pach paliva a výfukových plynů spolu s lehkou vůní horké vody z párků, linoucí se z občerstvení prodávaného na čerpací stanici.

Ještě nedávno jezdil holohlavý obr s mušketýrskými vousy ve Smartu, ale nedávno přestálé dobrodružství si vyžádalo, aby vytáhl z garáže motorku ze svých rockerských dob. Nechal z ní odstranit několik nedovolených, příliš do očí bijících úprav, aby mohl se strojem na silnici; ty neviditelné zůstaly. Kdysi se na ní Ares účastnil ilegálních závodů. Se 179 koňskými silami a zhruba dvěma sty padesáti kilogramy si na ní jezdec mohl ledacos dovolit. Teď ji Ares potřeboval, aby se mohl legálně pohybovat po Lipsku, i když zpravidla rychleji, než zákon připouštěl.

Sluchátko s bluetooth v jeho uchu ohlásilo příchozí hovor, který vzápětí krátkým stisknutím tlačítka přijal; černá kožená bunda mu při tom pohybu lehce zavrzala. „Löwenstein, osobní trenér.“

„Ach, tati,“ uslyšel hlas své nejstarší dcery. „Je půlnoc. Máš volno.“

Ares se usmál. „Člověk nikdy nemá volno, když pracuje na volné noze.“

Při dvanácti natankovaných litrech automatika vypnula.

„Všechno v pohodě, Dolores? Jaká je klinika?“ Nedokázal zabránit, aby si o ni okamžitě nezačal dělat starosti. Drsná slupka, měkké jádro, jakmile se o slovo přihlásil jeho ochranitelský instinkt. Proč mu volala v tuhle dobu? Snažil se nepodléhat žádnému většímu znepokojení. Bude to něco neškodného.

Neboť nejsmrtonosnější hrozba posledních let už pro něj a všechny, kteří mu byli blízcí, pominula. Sériový vrah, který řádil v Lipsku a nejdříve unesl a pak těžce zranil jeho dceru, byl mrtev.

Ares sám byl při záchranné akci postřelen. Jak tak ležel celý polámaný v nemocnici a zíral do stropu, přišel okamžik, kdy se rozhodl, že v sobě zase aspoň trochu probudí onoho nebezpečného muže, kterého nechal spolu s časy strávenými u motorkářského gangu za sebou. Nebude si dělat příliš velké skrupule, pokud jde o dosažení svých cílů.

Opravdu poskytl světu příležitost, aby mu dokázal, že to jde i jinak než se zesíleným důrazem, ale zklamal se. Konec přílišné přívětivosti a ohledů k mizerům. V platnost opět vstoupily jeho vlastní zákony.

„Lidé na klinice se snaží, tati,“ odpověděla Dolores. „Za pár týdnů budu odtud pryč.“

Moje nepoddajná holka. Jako vždycky ne a ne přijít na její přesný věk. 21 let? Čas utíká až moc rychle. Ares vytáhl tankovací pistoli z otvoru nádrže, přičemž si dával pozor, aby na lak neskanula jediná kapka, a pověsil ji zpátky na stojan. „Už bylo načase. Všem nám moc chybíš.“

Potlačil povzdech. U jeho nejstarší dcery se nejednalo o pouhou rehabilitaci. Šlo o boj s přetrvávajícími úzkostnými stavy, které po sobě napadení zanechalo. Hrozilo, že se celý její život vymkne z kloubů, studiem počínaje a nejjednoduššími denními úkony konče.

Dolores se uvolněně zasmála, až se mu srdce samou radostí rozbušilo rychleji. „Chtěla jsem se tě na něco zeptat.“

„Jen do toho.“

„Ale nevyšiluj.“

Ares se v duchu ptal, čeho přesně má varování „nevyšiluj“ dosáhnout, když lidé při něm automaticky přecházeli do stavu vnitřní pohotovosti.

Zmohl se jen na otcovské zabručení a pln neblahých předtuch se vydal ke kase, která byla velká zhruba jako komora na košťata a páchla podobně, po mokrém psovi a horké vodě z párků. Podpatky vysokých bot mu duněly na rozpraskaném asfaltu. Přilbu nechal kolébat vpravo na řídítkách motorky.

„Mohl bys mi půjčit peníze?“ Ares si oddechl. „Jistě. Kolik? Částka přesahující sto tisíc bude problematická.“ Vtip, ovšem jen zpola. Díky návratu do staré formy pro něj nepředstavovalo problém obstarat peníze.

Za jeho zády se k benzínce blížilo agresivní, vysoké burácení motoru silného stroje, jezdec rychle přeřazoval na nižší obrátky. Hledání peněženky zabránilo Aresovi v tom, aby se ohlédl po motorce. Soudě podle zvuku se mohlo jednat o sportovní motocykl, vysoce moderní „jogurtový kelímek“, jak tradicionalisté pohrdavě označovali většinou asijské, plně vystrojené závodní stroje.

„Nechceš vědět, na co si chci půjčit?“

„Asi ty peníze potřebuješ. Pokud to není na drogy, dám ti je.“

„Budu toho muset hodně obstarat, dědo. Dítě bude chtít opravený pokoj,“ uslyšel ji. V hlase jí zněla pýcha a potlačované štěstí.

Děda. Ares zůstal stát před kasou jako přibitý. Polkl, samou radostí mu naskočila husí kůže. Diagnóza lékařů zněla, že Dolores nebude schopna mít po zranění podbřišku, které jí způsobil vrah, děti.

„Seženu ti i víc než sto táců,“ utrousil a nejspíš se radostně šklebil jako idiot; koutky úst mu vystřelily do výšky a strhly s sebou konečky knírů.

Pak si vzpomněl, že Dolores nemá přítele.

Aspoň žádného stálého.

Ale nebyla ta správná doba, aby se vyptával na otce svého vnoučete. Hlavní bylo blaho Dolores a jejího potomka. Děda. Úsměv na tváři se mu ještě protáhl.

„Máš radost?“

„A jakou!“ vyhrkl a kývl na Thea, pokladního, který stál za pokladnou, kouřil a nedbale jeho pozdrav opětoval. Vypadalo to, že se nebojí exploze benzínových výparů nebo v ni dokonce doufá, aby zkasíroval pojištění, pokud ho tedy pojišťovací společnost v případě vlastního zavinění vyplácela. „Já…“

Někdo mu poklepal na široká záda. „Promiňte, můžu projít?“ zeptal se melodický, ale ne příliš zženštilý dámský hlas.

Ares si uvědomil, že stojí před vchodem jako zeď a brání ve vstupu do maličké budovy s kasou. A tak uhnul stranou.

Kolem něj se prosmýkla drobná zrzka, oděná do krátkého černého koženého kabátu, černých kožených kalhot a vysokých bot; vlasy měla spletené do copu. Voněla parfémem, jehož odér nikdy předtím na žádné ženě nezaregistroval a který přehlušoval pachy kolem. Sahala mu nanejvýš k dolnímu okraji hrudního koše. Díky úboru by je mohli považovat za pár.

Ares se otočil a užasl.

Na návrat jezdkyně čekala na stojanu u pumpy futuristicky vyhlížející motorka BMW S 1000 RR černé barvy. Na nádrži měla nastříkané tři bílé dýky. Kde bylo na jeho Night Rod všechno oblé a zakřivené, chlubil se model S 1000 RR pouze hranatým designem.

Dokonalé protiklady. Ares si v duchu kladl otázku, jak jemná zrzka může řídit takové monstrum.

„Až budu znát přesný termín propuštění, zavolám ti,“ uslyšel v pravém uchu ulehčený hlas Dolores a rozvážně přikývl. „Musela jsem ti to prostě říct. Déle bych to nedokázala držet v tajnosti, dědo. A ty jsi nevypěnil.“

Ares se zasmál. „Jak bych mohl?“ Protože dcera sama od sebe neprozradila otce dítěte, nechal to být.

„Jsi jednička, táto!“ Dolores zavěsila.

Ve stejném okamžiku vyšla z pokladního domku zrzka a minula ho, aniž by mu věnovala jediný pohled.

Mířila k BMW, její chůze byla plavná a nehlučná jako kroky lovkyně. Její věk se dal jen těžko odhadnout, mohlo jí být něco kolem čtyřicítky. Koho člověk nepotká o půlnoci na benzínce. Ares vstoupil dovnitř a konečně vytáhl peněženku. Čím víc se blížil, tím víc to tu páchlo starými hadry, benzínem a mokrým psem, který kouřil hašiš a žral párky.

„Tady, Theo.“ Podal přes pult o deset eur víc, než bylo zapotřebí. Rád se choval velkoryse k těm, kteří si to zasloužili.

Ale střapatý pokladník v pořádně flekaté flísové bundě hleděl zamilovaně oknem za ženou, která právě usedala na motorku. „Ta má tak přepychový zadek,“ zamumlal mezi dvěma potáhnutími z cigarety; podle tvaru si ji ukroutil sám. To vysvětlovalo jeho bezstarostnost. „Snad se zastaví častěji.“

„Přeju ti to.“ Ares postrádal na hlavě neznámé přilbu. To nebylo cool. Právě na sportovní motorce se jednalo o holý nerozum. Na druhou stranu nehrálo roli, jestli to člověk napálí do stromu ve stovce nebo v dvě stě osmdesáti.

Je dost stará, aby věděla, co dělá, zaplašil starosti o neznámou. Dozvuky hovoru s Dolores z něho udělaly měkkotu. Jeho ochranitelský instinkt se hlásil ke slovu urputněji než obvykle. Svého vnuka jednou nikdy nenechá jezdit bez ochrany hlavy.

Přiburácela další motorka, tentokrát opravdu takzvaný „jogurtový kelímek“, podle tvaru nějaká honda. Model Ares neznal.

„Do prdele,“ zamumlal Theo a típl vlastnoručně ukrouceného jointa v přeplněném popelníku. „Zase tihle.“

Ares pochopil, co má na mysli.

Motocyklista měl na sobě módní vzorovanou koženou bundu berlínského gangu HighspeedZ, jehož členové zkonzumovali až moc hollywoodských krváků v kombinaci s drogami a zhlédli se v poměrně nové tradici ilegálních silničních závodů. V prvé řadě se ale jednalo o znuděná děcka boháčů, hledající vzrušení.

„Má se něco dít?“ zeptal se Ares.

Theo nepřítomně přikývl, aniž by odvrátil zrak. „Kolem druhé měli namířeno na dálnici. Společný závod z Lipska do Berlína.“

Muž popojel se strojem kupředu. Vyměnil si několik slov ze zrzkou, která pak nasedla, zatímco on postavil svoji motorku šikmo před její a začal gestikulovat.

Ares nedokázal odolat svému ochranitelskému instinktu. Obtěžování žen nepřicházelo v úvahu. Položil ruku na kliku. „Půjdu se kouknout, jestli…“

Drobná žena se postavila na stupačky, přímo akrobatickým pohybem nečekaně vykopla levou nohu a smetla překvapeného muže ze sedla jeho stroje, který strhl s sebou. Jezdec i motorka skončili společně na betonu, několik umělohmotných dílů se s hlasitým zapraštěním ulomilo a chlápek zůstal několik vteřin omámeně ležet.

Zrzka mezitím jednoduše vyrazila pryč, BMW slyšitelně burácelo.

„Ty jo,“ vyhekl Theo. „To mě poser. Ta má ale odvahu.“

Motorkář vstal, vztekle zvedl mašinu a naskočil na ni, ta vzápětí se zavytím vystřelila kupředu.

Ares věděl, že se muž pustí za zrzkou. A nadále platilo, že obtěžování v jeho přítomnosti či s jeho vědomím bylo vyloučeno.

„Čau zítra, Theo.“ Rozběhl se ke své Night Rod, nasadil si přilbu, nastartoval a rozjel se za dvojicí, než mu zmizí z dohledu.

Motor bublal a tlumeně duněl, stroj energicky prorážel zataženou temnotu, stále ve stopách mléčného paprsku světla hondy.

Ares před sebou viděl motorkáře, který měl co dělat, aby se udržel v závěsu S 1000 RR. Drobná žena bezpochyby ovládala motorku na jedničku.

Pohled na tachometr Aresovi prozradil, že si to sviští městem už víc než stovkou. Snad si dneska dají poldové pohov.

Jen s velkou námahou se mu dařilo člena gangu dohánět. Když od něj byl už jen nějakých padesát metrů, prohnaly se vpravo a vlevo od něj s hlasitým, nepříjemným burácením další motorky. Z apartních bund a nášivek bylo patrné, že si uražený týpek z HighspeedZ přivolal posily. Interkomy v přilbách jim umožňovaly během jízdy neomezenou komunikaci. Zrzka si velmi umně pohrávala se svými pronásledovateli a vysmívala se jim. Nechávala je přijet blíž, aby pak krátce přidala plyn, ostře zahnula nebo předvedla smělý manévr, který byl více než nebezpečný. Vypadalo to, jako by motorka pod ní nic nevážila a byla spojená se zemí.

Ares si uvědomil, že je žena vyvádí ven z města. Mířili na silnici vedoucí ven z Lipska. Jestli je chytrá, prostě ty idioty setřese.

Pak BMW snížilo rychlost, naskočila výstražná světla. Zrzka odbočila na nouzové stání, ležící poněkud v ústraní u silnice za keři, a ještě víc zpomalila.

Mizerné načasování poruchy motoru. Ares zhasl světla a pozvolna následoval motorkáře. Dohlédne na to, aby se té ženě nic nestalo, a připlíží se až těsně k ní. Chlápci z HighspeedZ zrzku okamžitě obklíčili, ta s hravou lehkostí zvedla svůj stroj, jako by snad ani nevážil nějakých sto osmdesát kilo. Hranaté závodní hondy hlasitě zavyly jako podráždění sršni. Žena čelila osmi soupeřům, všichni byli vybaveni přilbami a koženými vestami, skýtajícími dobrou ochranu před údery.

Ares zaparkoval svou Night Rod v bezpečné vzdálenosti, seskočil ze sedla a přikrčen spěchal ve stínu podrostu k ženě v úzkých. Cestou sáhl do bundy a vytáhl teleskopický obušek, karbonová pružinová zbraň se krátkým trhnutím vysunula na nějakých čtyřicet centimetrů. Úder bude citelný i přes bundy, hledí přileb neodolají zesílené špici.

Ares doufal, že ho nebude muset použít a že přivede mladíky několika slovy k rozumu. Ovšem pokud ho bude potřebovat k ochraně té zrzky, nezaváhá ani vteřinu.

Motorkáři z HighspeedZ zaparkovali motorky do kruhu kolem své oběti, nechali světla rozsvícená a sesedli.

Mladík, jehož motorka vypadala poškozeně, si sundal helmu a rozzlobeně se vztyčil před zrzkou.

„… mi zaplatíš,“ zaslechl Ares, který se k nim mezitím připlížil. „Naval občanku! Chci vědět, kde bydlíš. Nezbavíš se mě, dokud mi neuhradíš škodu na motorce.“

Ares se v duchu ptal, co jí ten chlap asi předtím na benzínce řekl. Nejspíš utrousil nějakou nevhodnou sexuální narážku.

Drobná žena se uvolněně opřela o svůj stroj a s arogantním úsměvem si změřila mladého blonďáka. „Dávám vám možnost zmizet. Nebo vám sešrotuju motorky a všichni skončíte v nemocnici. A nebude to nehoda při závodění.“

Blufuje? Přeceňuje se? Ares nepochyboval o její neohroženosti tváří v tvář přesile, z jejího postoje doslova tryskala suverenita. Vzpomněl si na její chůzi. Nejspíš ovládala bojová umění. Ale proti osmi? V přilbách a ochranných kombinézách?

„Jedeš na něčem, zrzko?“ rozesmál se muž a vytáhl z kapsy bundy vystřelovací nůž. „Hoď sebou. Naval občanku!“ Vykročil k ní a zvedl ruku s čepelí. „Poslední varování. Nebo ti nechám pár krvavých suvenýrů a vezmu si ten průkaz sám.“

Ares se připravil zasáhnout ze zálohy. Možnost, že by přivedl útočníka k rozumu nabádavými slovy a svými dvěma metry výšky, už vyloučil. Ten chlápek byl zbabělý mizera. A celá banda u sebe měla s velkou pravděpodobností další zbraně.

„Jak se opovažuješ?“ Na úzké, krásné tváři křehce vypadající ženy se dál zračil domýšlivý výraz, v němž se skrývalo něco nebezpečného. „Na poslední varování,“ pronesla a odpoutala se od BMW, „je už pozdě.“

Co se potom stalo, se seběhlo tak rychle, že to Ares nedokázal přesně zaregistrovat.

Žena se pohybovala rychleji než kterýkoliv člověk, jakého kdy v boji viděl. Jeho oči nebyly schopny zachytit její polohu, přesnou pozici či provedení výpadů. Jako stín se objevovala hned tu i onde.

Jeden motorkář za druhým padali k zemi i se svými stroji, někteří křičeli, jiní se hroutili bez hlesu. Přilby létaly z hlav a kutálely se kolem, nakonec to hlasitě rachotilo, když zrzka dvě z nich zvedla a těžce jimi poškodila motorky gangu. Plastové díly odletovaly pryč, světla se rozprskávala ve spršce střepů. Odlehlé odpočívadlo zahalila tma.

Žena překročila omráčené muže a lhostejně odhodila zničené přilby. Na její tvář dopadalo slabé světlo hvězd. Usmívala se. Chladně. Krutě.

Aresovi, jehož oči mezitím přivykly na tmu, přeběhl mráz po zádech. Naprosto zřetelně viděl rýsující se dlouhé špičáky. Musel jsem se nadýchat Theova hašiše.

Zrzka se sklonila a vytáhla omráčeného motorkáře s blonďatými vlasy do vzduchu.

„Nikdo mě nesmí ohrožovat nožem,“ zašeptala. „A chtěl jsi mě pořezat. Za to zaplatíš.“ Po krátkém váhání se mu zakousla z boku do krční tepny a vysála mu krev. Pak mu holýma rukama utrhla hlavu a odmrštila ji i s tělem proti stromu.

Ares nevěřil vlastním očím. To nemohla být pravda.

Žena zvedla motorku mrtvého a práskla s ní o kmen, až se rozbila na kusy. Nakonec vytáhla z kapsy zapalovač a podpálila vylitý benzín.

S naprostým klidem se vyšvihla do sedla své motorky a nastartovala. Zařadila rychlostní stupeň – a zarazila se.

Pomalu otočila hlavu a zadívala se směrem, kde ve stínu stál Ares.

Na její tvář a karmínové kapky na bradě dopadal svit plamenů. Neúprosné, jakoby tmavě šedé oči se upřely na Löwensteina a na okamžik se zúžily; barva kolem zřítelnic vypadala, jako by lehce zaplála. V pohledu se zračilo varování, příslib, skrývala se v něm prastará krutost, jakou už současnost neznala.

Náhle se žena otočila a přidala plyn. Závodní stroj vystřelil vpřed a za několik vteřin zmizel z dohledu.

Co k čertu… Ares hleděl na ležící postavy, které se ani nepohnuly. Život ho obdařil hádankou, o kterou se neprosil.

Německo, Sasko, Lipsko

Konstantin Korff seděl pod jedním ze spousty slunečníků, které zastiňovaly úzkou uličku Barfußgässchen, a popíjel dvojitý Red Russian, který mu přinesla obsluha po krátkém vysvětlení, jak se připravuje: vodka, třešňový likér, lístky máty, protřepat, hotovo. Irish Pub nebyla proslulá tím, že by měla podobné nápoje na lístku.

Teď krátce po osmnácté hodině se všude kolem venkovních stolků tísnili lidé, rozhovory se slévaly do hlasité kakofonie zvuků, ve vzduchu se vznášelo aroma jídla a cigaret. Shora sálaly plynové ohřívače a bránily tomu, aby návštěvníci v tento sice suchý, ale studený zimní večer mrzli; pár jedinců si přehodilo přes nohy pokrývky.

Uspořádáním stolků všech podniků vznikla metrová ulička, cosi jako dlážděná stezka, kudy mohli za bedlivého dozoru hostů procházet chodci. Proud námětů k hovoru tak nikdy nevyschl.

Konstantin vnímal své okolí, ale nezajímal se o nechtěnou přehlídku večerních tuláků. Seděl sám a listoval si různými časopisy, zaměřenými na pohřebnictví. Chytrý telefon měl položený displejem dolů na stole. Byl oblečen do černých kapsáčů, pevných bot, trička s límečkem a tlustého černého kabátu.

Tmavě hnědé oči upíral na řádky, pročítal si novinky o trendech v pohřbívání, změnách v právním rámci a o tom, že se jedna ze spolkových zemí dokonce chystá povolit rozptylování popela na určitých místech.

Jako majitel Ars Moriendi si nemusel lámat hlavu s obavami, že by podobnými změnami zákonů přišel o zákazníky, neboť jeho pohřební ústav poblíž Jižního hřbitova fungoval díky své výtečné pověsti skvěle. Zhruba tucet zaměstnanců se nemuselo obávat ztráty místa.

Navíc pracoval Konstantin coby thanatolog po celém světě. Existovalo jen málo těch, kteří by ovládali umění posmrtné úpravy lidských těl tak dobře jako on.

Většinou mu volali bohatí a mocní, aby připravil jejich mrtvé příbuzné na relativní věčnost. Tu a tam se také stávalo, že si musel vzít znovu do parády už jednou nabalzamované mrtvoly, protože se při prvním pokusu nějakému kolegovi něco nepodařilo nebo čas zanechal na zesnulém stopy. Dokonce i Lenina poctíval návštěvou spojenou s ošetřením.

Konstantin dál usrkával při čtení Red Russian. Dotek chladného větru na čerstvě bezvousé tváři stále působil poněkud nezvykle.

„Ti lidi ale mají nápady,“ zamumlal a zakřenil se.

V nizozemském Baarnu vytvořilo více než sto pohřebních vozů konvoj, táhnoucí se na šest kilometrů, čímž byl vytvořen světový rekord.

Co si při tom asi mysleli návštěvníci?

Listoval dál, až narazil na zprávu o on-line pohřbech, odehrávajících se v Americe. Obřady byly pomocí streamování přenášeny do světa. Tuto službu už nabízelo více než tisíc ústavů.

Konstantin si dokázal velmi dobře představit, že v rozlehlých zemích typu USA, Kanady, Ruska a snad i Austrálie se mohlo jednat o obchodní model, díky němuž se pohřbu mohli zúčastnit i roztroušení příbuzní.

Přesto mu to připadalo poněkud podivné. Seděli pozůstalí doma před monitorem v černém nebo si promítali záběry dataprojektorem na stěnu obýváku? Mávali účastníci v místě pohřbu do kamery či si doma virtuálně připíjeli při pohřební hostině?

Konstantinovi se zamlouvala představa, že se umírání znovu přiblížilo lidem, protože patřilo k životu. Ale on-line? Byl to další stupeň on-line pamětních míst? Bude následovat webkamera v rakvi s monitorem na náhrobku?

Ne každá inovace představuje zlepšení.

A znovu se neubránil úsměvu: O dvě stránky dál nabízela jistá firma zvláštní službu. Zalisovávala popel zesnulých do vinylu, a vyráběla tak desku. Na mrtvém se díky tomu mohly přehrávat jeho oblíbené písničky. Nebo dokonce jeho hlas.

Konstantin raději nechtěl vědět, jak nevkusně vypadá obal. Čas mění i přístup ke smrti.

Myšlenky mu volně těkaly.

Také jeho přístup k zubaté se změnil od chvíle, kdy nosil vlastní prsten smrti, drahocenný klenot pro smrtispáče, kterým byl.

Zatímco kdysi Konstantin zabíjel ve své blízkosti každý živý organismus, jakmile usnul, nyní mohl kdekoliv po libosti upadnout do dřímoty, aniž by se proměnil v masového vraha. Žil se zkrocenou kletbou, spoutanou šperkem. Proto jej směl odložit nanejvýš na několik vteřin či minut. Jinak by nenávist kmotřičky Smrti ke smrtispáči nepředstavitelně vzrostla. Pokud by Konstantin usnul bez prstenu, musely by zemřít desítky, stovky, ba dokonce možná i tisíce bytostí.

Jak rád bych se toho prokletí zbavil. Konstantin zamyšleně zavřel časopis a položil ho na stůl, znovu usrkl drink a zadíval se na šperk z vyřezávané, prastaré slonoviny, který nosil na levém prostředníčku, protože tam nejlépe seděl.

Lícem připomínal pečetní prsten, uprostřed se skvěl harlekýnský opál velikosti nehtu, zasazený do čtyř stříbrných karafiátů uspořádaných do kříže. Na vnitřní straně se nacházela vyrytá umrlčí lebka.

Díky prstenu se jeho život obrátil k lepšímu – ovšem nově získaná bezstarostnost nedávno vzala nečekaně rychle zasvé. Výjimečně to nikterak nesouviselo s jeho existencí smrtispáče, nýbrž s pohřební zakázkou, která s sebou přinesla i nebezpečné informace. Víc než informace. Bezpodmínečně si o tom potřeboval promluvit s Marnou. Jeho přítelkyně ho jako jeden z mála lidí na světě neprohlásí za blázna, až jí poví, co se stalo. Hrozba číhala ve všem, co bylo schopno odrážet. A ve stínu.

„Jsi rozumný, Oneire?“ zeptal se anglicky mužský hlas s cizím přízvukem.

Konstantin sebou překvapeně trhl.

Vedle něj stál muž, kterého sice koutkem oka zaregistroval, ale považoval ho za číšníka.

Ještě více ho zaskočilo, že byl osloven jménem, pod kterým ještě před několika lety pracoval. Coby nájemný vrah.

Jeho úžas pak korunovala skutečnost, že muže vedle sebe by se ve svém životě už nikdy nenadál. Poslední telefonát s ním končil právě touto otázkou. Jsi rozumný, Oneire? Konstantin mu zůstal odpověď dlužen. Úmyslně.

Korff se napjal jako struna.

Ind v tmavém obleku ušitém na míru se posadil a přinesl s sebou závan kořeněné mužské kolínské s výraznou vůní santalového dřeva. Měl přirozeně tmavě hnědou kůži, líce a bradu mu zdobily husté, krátké vousy, krk nosil vyholený do hladka.

Na hlavě mu trůnil fialový turban, hnědýma očima si měřil Konstantina. Zvedl pravou ruku a přivolal k sobě obsluhu jako někdo, kdo je zvyklý řídit podřízené pouhými gesty; na ruce se mu třpytila spousta velkých zlatých a stříbrných prstenů.

Jeho aura účinkovala. Číšník pokorně přispěchal a muž jen tak mimochodem ukázal na láhev s minerálkou na sousedním stolku. Číšník chápavě přikývl a vzdálil se.

Konstantin věděl, kdo vedle něj sedí – Yama, jak si říkal, podle hinduistického boha smrti. A velitel Thuggee Nidra, indického seskupení smrtispáčů.

Mlčky seděli vedle sebe.

Číšník přinesl vodu, nalil ji do sklenice a okamžitě se zase stáhl, jako by se u stolu nacházeli dva králové, které je dovoleno vyrušit jen na okamžik. A oba muži skutečně vládli nad životem a smrtí ve svém okolí, aniž by to Lipsko tušilo.

Konstantinovi se honily hlavou nejrůznější nápady, co udělat a říci. Nakonec si odkašlal a pravil: „Nevím, jestli jsem rozumný.“

„Proto jsi mi tenkrát neodpověděl?“

„Ano.“

Yama ukázal na prsten smrti. „Možnost zneškodnit hrozbu smrtispáčů souvisí s tímhle?“

„Možná.“ Konstantin hodlal zjistit, co Yama svou návštěvou zamýšlí. Thuggee Nidra byli nájemní zabijáci, a teď seděl jejich vůdce vedle něj; nejspíš podstoupil dlouhou cestu z Bombaje až do Lipska – ale dozajista ne proto, aby obdivoval prsten a pak se nečinně vrátil do Indie. Určitě touží po detailech. Aby zabránil tomu, že bude osvobozen od kletby.

Yama se usmál. „Thuggee Nidra si dělají starosti, a tudíž si je dělám i já. Rozneslo se, že Oneiros už není na cestách. Že nalezl způsob, jak uchlácholit smrt. Že by každý z nás mohl dopadnout stejně, i proti své vůli. Přitom třeba já jsem na svou schopnost hrdý. Vděčím jí opravdu za mnohé.“ Ind ukázal rukou obsypanou prsteny na sebe a na svůj oblek. „Za blahobyt. Za moc.“

„Chceš jistotu.“ Konstantin se snažil skrýt napětí. V klasickém zápasu muže proti muži by mu pomohlo aikido, i když si byl vědom, že Yuma je mistrem indického bojového umění kalarippajatu.

Jeho návštěvník lehce přikývl. „Vysvětli mi to. Pokud to pochopím, nebudu se muset ničeho bát a jednat.“

To doufám. Konstantin se strachoval o Durgu, která patřila k Thuggee a s níž měl kdysi poměr. Příležitostně si vyměňovali zprávy, což by se dalo vyložit ze strany mladé smrtispáčky jako zrada. Našel mě přes ni?

Konstantin si dopřál doušek Red Russianu a pustil se do žvýkání mátového lístku, z něhož se okamžitě uvolnila osvěžující chuť. „Objevili jsme jednu ženu, lékařku jménem Isabella Dolores Sastreová. Byla schopna navázat spojení se smrtí.“

„Takže je mrtvá?“

Konstantin přikývl. „Existuje několik podobných jako ona, říkají si smrtividci. Chtějí lidem jako my umožnit normální život a zachránit okolí před úhonou.“ Ukázal na kámen. „Našli možnost, jak to udělat. Pokud smrtispáč nosí prsten smrti, je pro smrt viditelný. Smrt ho cítí, cítí mě a je klidná. Protože to vidí tak, že si pro mě může kdykoliv přijít.“

„Něco jako GPS lokátor.“ Yama jedním douškem vyprázdnil sklenici. Číšník okamžitě přispěchal a dolil mu, jak to v hospodě vůbec nebývalo obvyklé. „Jakého druhu je ten kámen?“

„V mém případě se jedná o harlekýnský opál. Tyto kameny musí vykazovat řadu vlastností. Jen tehdy plní svou funkci. Pak,“ referoval Konstantin, co mu lékařka kdysi vysvětlila o jeho skonu, „smrtividec spoutá kámen se smrtispáčem. Čím je kletba silnější …“

„Dar,“ opravil ho Yama rozhodně. „Jsi jediný, kdo to tak vidí.“

Konstantin s ním v duchu nesouhlasil, ale pokračoval: „Čím silnější je účinek, tím je to tvrdší.“

„A když člověk prsten odloží?“

Konstantin netušil, zda je moudré přiznávat, že pokud se GPS lokátor, jak to nazval Yama, na příliš dlouho sundá, řádí smrt ještě zběsileji. Inda by to mohlo utvrdit v myšlence, že to má zkusit a zvětšit svou moc. „Je všechno jako dřív,“ zalhal.

Muž se napil čerstvě dolité vody a přejel pohledem po lidech, kteří seděli kolem nich, povídali si a smáli se. „Pokud mluvíš pravdu, není to tak děsivé, jak jsem si myslel,“ usoudil.

„Nemáš se čeho bát. Proces, jímž se kámen váže, je velmi náročný a není možné ho provést bez smrtispáčova vědomí.“ Konstantin si stále nedovolil úlevně vydechnout.

Smartphone otočený displejem dolů mu zabzučel a tlumeně ozářil desku stolu. Přišla mu zpráva, kterou si později přečte.

„Kolik smrtividců existuje?“

S touto otázkou počítal. „Jsou mi známi dva další. Žijí v Americe a v Asii.“ V žádném případě neprozradí jméno léčitelky čchi a Číňana, už vůbec nemluvě o třetí osobě. „Pokud bys znal v řadách Thuggee někoho, kdo by chtěl spát, aniž by přinášel smrt, předám kontakt…“ – skoro zmínil Duržino jméno – „přes tebe.“

Yama se soucitně usmál. „Nikdo z nás nenasadí svému daru okovy.“ Znovu upřel hnědé oči na prsten. „Teď už tomu rozumím,“ pronesl. „A už se toho nebojím. Kdo se chce připravit o svůj talent a moc, ať tak učiní. Ale kdyby se někdo pokusil nakládat takto se mnou či některým z mých lidí, zabiju nejdříve tebe, Oneire. Ať už s tím budeš či nebudeš mít co do činění.“ Ind si ho ledově změřil. „Tebe a všechny, kdo budou ve tvé blízkosti. Je tedy ve tvém i jejich zájmu, abys byl neustále informován, pokud jde o aktivity smrtividů.“ Vstal, vytáhl z kapsy stovku a položil ji vedle své sklenice. „Zbytek je dýško. Namaste, Oneire.“

Konstantin indický pozdrav neopětoval. Jeho smysl pro humor vyprchal v okamžiku, kdy mu Yama začal vyhrožovat. Jeho přátelům. A Marně.

Ind se obrátil k odchodu a zanedlouho zmizel v proudu večerních chodců.

Nejsem si jistý, jestli to tím skončilo. Yama si vyslechl vysvětlení a bude se ho snažit ověřit. Ne proto, že by Konstantinovi nedůvěřoval, ale proto, že věřil jen tomu, co viděl na vlastní oči.

V podstatě by měl Konstantin oběma smrtividcům zavolat a varovat je, že se Thuggee Nidra nejspíš budou nějakým způsobem snažit o nich získat informace. Yama byl jako žralok – jakmile zvětřil kořist, pronásledoval ji, ať byla stopa sebenepatrnější a sebebezvýznamnější.

Konstantin popadl smartphone. Přesně to chce. Abych s nimi navázal kontakt. Aby mě mohl odposlouchávat. Místo aby začal telefonovat, otevřel zprávu, kterou krátce předtím obdržel.

Ach?

Odesílatelem byl Löwenstein, urostlý osobní trenér a amatérský divadelní herec, který díky svým tělesným proporcím už mezitím získal i pár menších rolí v televizi a ve filmu. Samozřejmě jako zloduch nebo vyhazovač, což se zase tak nelišilo od minulosti tohoto bývalého rockera.

Konstantin se pustil do čtení, ovšem netušil, jestli si z něj Löwenstein nedělá legraci.

Korffe, věříte na upíry?

Konstantin se zamračil.

Bývalý rocker patřil v jeho očích do oné sorty lidí, kteří zůstávali realističtí a stáli oběma nohama pevně na zemi, bez esoteriky či jen závanu tušení, co všechno existuje, včetně smrtispáčů a smrtividců.

Proto odpověděl:

Ne. Vy přece taky ne. Koho zajímají takové nesmysly?

Sotva stiskl tlačítko pro odeslání, dorazila odpověď.

Jednu upírku jsem viděl. Přímo před sebou. Rozprášila motorkářský gang.

Konstantin si vzpomněl na svého učně v Ars Moriendi, Jaroslafa Schmolkeho, ryzího gotika, jak se těmto lidem černé scény říkalo. Někteří z nich si nechávali vyrobit nasunovací zuby, aby například na večírcích budili realistický dojem upírů. Löwenstein nejspíš na jednoho z nich narazil.

Žádní upíři nejsou! Šálil vás zrak.

Konstantin dopil drink.

Právě teď měl plnou hlavu vlastních záležitostí, neměl chuť se pouštět do podobného druhu korespondence, kterou rocker navíc určitě nemohl myslet vážně. Ukončil režim zpráv.

Musel vymyslet plán, jak Yamovi zabránit dostat se na stopu smrtividců. Od Inda by se nadál všeho. Skutečně a jednoduše všeho. Thuggee disponovali vlivem, penězi a kontakty ve všech sférách života.

Rozhlédl se po nočním lipském ruchu, neměl ovšem pocit, že by ho někdo pozoroval, ani nezahlédl nikoho, kdo by se ve vztahu k němu choval nějak obzvlášť nápadně; pak vytočil Marnino číslo. Potřeboval se s ní sejít a probrat některé věci.

Důležité věci.

A jedna z nich zněla podobně podivně jako Löwensteinova otázka týkající se upírů.

Pak si uvědomil, že se upíři údajně neodrážejí v zrcadle.

A nemají stíny.

Jak uklidňující, pomyslel si sarkasticky a čekal, až to jeho přítelkyně zvedne. Nakonec budou ještě upíři a podobné bestie přece jen existovat.

Německo, Sasko, Lipsko

Philipp Stahl procházel dlážděnou Mikulášskou ulicí kolem kostela, který se stal při pondělních demonstracích zárodečnou buňkou a útočištěm statečných.

Šaty měl nenápadné, jen snad jeho rozcuchaná hlava s hnědými kučerami by mohla upoutat pozornost kolemjdoucího. Rád se stával součástí davu turistů i domácích obyvatel, kdy se po něm nikdo neotáčel. Ale zkrotit vlastní auru ho stálo obrovské úsilí, a tak úplně nedokázal svou jedinečnost zamaskovat. Silná osobitost zůstávala osobitostí.

Nebe nad ním bylo šedivé a ztěžklé sněhem, studený vítr hnal lidi rychle ulicemi. Ve vzduchu byly cítit pečené kaštany a zima, pod podrážkami křupal sníh. Nevelký trh, který právě míjel, statečně odolával chladu. Dokonce přicházeli zákazníci, celí rozechvělí vyslovovali svá přání a vypouštěli z modrých rtů bílé obláčky.

Stahl žasl nad tou spoustou renovačních prací na fasádách starobylých podniků vpravo a vlevo od pěší zóny, které byly v plném proudu. Ze země všude kolem vyrůstaly jako obrovité betonové rostliny novostavby, obklopené jeřáby a lešeními. A přesto to staré většinou v podobě fasád přetrvávalo.

Stahlovi se po městě stýskalo.

Vypuknutí otevřené války s Gregorem Duboisem si žádalo oběti, jak hmotné, tak lidské. Lipsko představovalo pro Stahla čiré potěšení, kterého se na mnoho týdnů vzdal, aby se nestal snadným cílem nebezpečného soupeře.

Vypadalo to, že město využilo jeho nepřítomnosti, aby se zkrášlilo, změnilo a vztyčilo další věžové otočné jeřáby.

Stahl nasával dojmy a ukládal si je do paměti. Bude z nich muset žít, neboť jeho pobyt byl krátký. Jeden rozhovor – spíše v roli prosebníka než mocné putující duše – a opět odcestuje. Dubois to nesmí mít s jeho nalezením tak snadné.

Jeho smartphone se ohlásil melodií Mars z Holstovy suity Planety.

Jak případné, pomyslel si a přijal hovor. Věděl, že na opačném konci linky je Hochschmidtová. S ní a s Taranovem kdysi vytvořil mocné spojenectví proti Duboisovi. Ale po Taranovových svévolných, tajných akcích a po jeho smrti, která byla jejich důsledkem, čelili teď sami dva nepříteli, který byl sice oslaben, ovšem zdaleka ne poražen.

„Jsem v Lipsku,“ oznámil okamžitě, aniž by plýtval dechem na pozdrav.

„Výborně. Kdy se s ní setkáš?“

„Dokázal jsem si domluvit schůzku na zítra. Nikoliv jako Stahl, to by mě nepřijala. Očekává italského podnikatele z Florencie, který by rád obchodoval s VoBeLa.“

Hochschmidtová několik vteřin mlčela. „Myslíš, že to vyjde?“

„Jinak bych tady nebyl.“

„Proč k ní nezajedeš do vily?“

Stahl zůstal stát před vstupem do Specks Hofu a po krátkém váhání zabočil do pasáže. Nepohyboval se městem sám. Doprovázelo ho pět jeho necessarii, obratně maskovaných a nenápadných, neustále se ale zdržujících v jeho blízkosti, aby mohli udeřit, kdyby jejich erovi hrozila újma. Sice měl u sebe SIG Sauer Mosquito, ale jen na svou zbraň se nechtěl spoléhat.

„Příliš mnoho možností, že mě nepřijme nebo že se mě zbaví,“ vysvětlil tiše, protože stěny odrážely jeho slova. „Mohla by mě hravě odstranit.“

Kolem něj prošla skupina asijských turistů, návštěvníci dorazili brzy. Díky napnutému cestovnímu plánu nejspíš ještě dnes odcestují do Berlína a Drážďan.

Stahl jim nemusel ustupovat z cesty. Zástup se kolem něj rozestoupil, jako by byl skála, která by ho jinak mohla rozdrtit. Dokonce i jeho na uzdě držená aura stačila, aby si od něj lidé drželi odstup jako od vladaře.

„Rozumím. Ve své kanceláři se nejspíš neodváží použít proti tobě svůj dar.“

„Aspoň v to doufám. Je tam příliš mnoho svědků a ona ví, že bych se bránil.“ Stahl neměl nejmenší tušení, zda by jeho schopnosti stačily na to, aby se mohl pustit do křížku s Marlene von Bechsteinovou, která se po své nechtěné reinkarnaci stala anomálií. Ovládala umění ničit duše. Znamenalo to definitivní konec, bez ohledu na to, kolik převtělení už měl člověk za sebou. Taranov dostal pocítit její moc přímo Stahlovi před očima a neubránil se. Kolika dalšími schopnosti Bechsteinová disponovala, to se mohl Stahl jen dohadovat. „Snad mi dopřeje pár minut k rozhovoru.“

„Využij je! Využij každou vteřinu! Musíš Bechsteinovou přesvědčit, aby s námi vytáhla do boje proti Duboisovi,“ zdůraznila Hochschmidtová a zněla téměř zoufale. „Za každou cenu.“

„To vím dobře sám,“ odsekl prudce a dorazil do proskleného atria, v němž byla umístěna kavárna. Zaklonil hlavu a zadíval se na ozdobné kachlíky na stěnách, jako by tady byl poprvé. „Zjistila jsi něco nového?“ zeptal se o poznání přívětivěji. Nechtěl na ni předtím tak vyjet.

„Nechala jsem vypálit jeho malý hrad u Vídně, aby pochopil, že není nikde v bezpečí. Ale není to nic víc než varování.“

„Nechá ho postavit znovu.“

„Samozřejmě. Na burzách jsem podnikla útok na některé z jeho firem, ztráty jsou citelné. Akcionáři se zbavují akcií výrazně pod cenou.“ Hochschmidtová vydala zvuk, vyjadřující její rozmrzelost. „Ale jsou to jen drobnosti. Bez vědomostí z Vídně, ukrytých v hlavě Bechsteinové, se nedostaneme dál. Celé město představuje jediný Duboisův úkryt. Co nezvládla Osmanská říše, nedokážeme ani my.“

„Kdo říká, že ji musíme dobýt?“ Stahl si pohrával s myšlenkou vypálit město, aby vyhnal krysu z doupěte.

„Nesouhlasím,“ protestovala okamžitě Hochschmidtová, která vytušila, co se mu honí hlavou. „Nejsme barbaři.“

„Jsme ve válce, Marie. Při ní zachvacují věci plameny.“

„Ale města už nikoliv. Poučili jsme se z poslední světové války.“ Odkašlala si. „Pomohlo by nám, kdybys z ní dokázal vymámit aspoň vídeňské úkryty, které Dubois rád vyhledává. Jakmile je vypátráme a dobudeme, snad najdeme stopy vedoucí k jeho dalším baštám. Bez ústupových míst by měl být snáze vystopovatelný. Moji lidé se nabourali do databank velkých letišť. Známe jeho různé identity a jeho soukromé tryskáče nespouštíme z očí.“

Co podnikali proti nepříteli, znělo jako čiré zoufalství. A Stahl z jejího hlasu vycítil, že má na srdci ještě něco. „Co tě trápí?“

„Nic mě netrápí. Spíš je to … nepříjemný pocit.“

„Týkající se čeho?“ Stahl pokračoval v cestě přilehlou pasáží a odbočil doleva, aby prošel kolem nevelké kašny, nacházející se v sousedním atriu.

„Jako bychom něco přehlédli.“ V pozadí se ozval tichý hovor. „Pošlu ti e-mail s podklady, které se mi podařilo získat.“

Stahl pomalu kráčel po Grimmaische Straße a zahnul doleva. Hodlal poctít svou návštěvou muzeum Grassi, protože se velmi zajímal o zvláštní výstavu hudebních nástrojů. Kurátoři shromáždili flétny, harfy, šalmaje a kuriozity, vyrobené vždy pouze v jediném exempláři. „Podklady?“

„Jsem roztržitá, promiň,“ omluvila se rozmrzele. „Ve vídeňské Augarten koupila nadace jménem Mise en Garde obě obrovské protiletadlové věže. Údajně je chtějí opravit a proměnit v místo setkávání a smíření.“

„Má ta nadace něco společného s Duboisem?“

„Žádnou nadaci by nepotřeboval. Ve Vídni si může dovolit téměř všechno, a právě proto mě to zarazilo. V klidu si to pročti a pak mi pověz, co si o tom myslíš. Ale řekla bych, že by za tím mohlo vězet něco víc. Mise en Garde kupuje po celé Evropě zchátralá nacistická opevnění z druhé světové války.“

Ve Stahlově mysli se rozezněl poplašný zvonek. „Zní to, jako by se za tím skrývala nějaká putující duše, která si chce zajistit dobré, zatraceně bezpečné úkryty.“

„Právě to mě napadlo ze všeho nejdřív,“ pronesla Hochschmidtová s úlevou. „Předpokládám, že tu nadaci používá nějaká putující duše coby maskování. Využívá Duboisovy současné slabosti, aby se usadila v jeho revíru.“

„Což by nebylo nejhorší.“

„Podívej se na počet bunkrů, které byly v posledních letech zakoupeny. Moc by se mi nezamlouvalo, kdyby byla naše teorie pravdivá, protože pak by se všude nacházela útočiště pro potenciálního nového soupeře, do kterých bychom nemohli jenom tak klidně napochodovat.“

„Projdu si to.“ Stahla se zmocnila netrpělivost a nervozita. Čím déle kolegyni naslouchal, tím silnější se ho zmocňoval dojem, že se smyčky kolem utahují. „Jakmile…“

„Eduardo je mrtvý.“

Stahl zůstal stát jako přimrazený.

Dav v rušné pěší zóně začal okamžitě proudit kolem něj a obtékat ho. Nikdo se přitom k němu nepřiblížil víc než na metr, a nikdo se tomu také nepodivoval. Prokazovat tomuto muži náležitý respekt vypadalo jako ta nejpřirozenější věc na světě. Žádná bytost se neodvažovala pozvednout zrak, žádná nezvedla smartphone ani fotoaparát, aby ho vyfotila.

Stahl polkl. „Jak se to stalo?“

„Našli ho v Teatro del Giglio, v Lucce, obklopeného velkou kaluží vody. Domnívám se, že za tím vězí onen neznámý, který podniká hon na putující duše.“

„Pošli mi k tomu případu všechno, co máš.“

„Měli bychom tam vyslat necessarii.“

„Ty potřebujeme k boji proti Duboisovi,“ odkázal ji do patřičných mezí znovu méně přívětivě, než zamýšlel. Pomalu zamířil na Augustovo náměstí a posadil se na lavičku. „Ohlásili se ti nějací Taranovovi necessarii?“

„Ne. Vypařili se. Přesto je důležité, abychom jen tak nevyčkávali,“ apelovala na něj.

„Nejdřív si promluvím s Bechsteinovou. Díky.“ Zavěsil, zavřel oči a pomalu se opřel o opěradlo. Klid. Potřeboval trochu vnitřního klidu.

Do tváře mu svítilo slunce, kolem s rachocením a cinkáním prosvištěla tramvaj. Hluk dopravy se mísil s útržky hovorů, tu a tam k němu vítr zanesl vůni tabáku či kávy. Znělo to tak povědomě a všedně, až se začínal uvolňovat.

Celá desetiletí žil, vládl, tahal ve skrytu za nitky a nechával tančit mocné různých zemí podle toho, jak pískal. Ledacos zařídil, ovlivňoval osudy Evropy a zabránil leckteré těžké krizi.

„Všechno v pořádku, ere?“ uslyšel v levém uchu Peterův hlas. „Vypadáte vyčerpaně.“

Stahl místo odpovědi jen zvedl ruku a zůstal sedět. Neměl náladu na řeči.

Myšlenky mu dál kroužily kolem nadcházejících úkolů.

Museli rychle zneškodnit Duboise, a k tomu potřebovali informace Bechsteinové. Potom nastraží léčku tajemnému lovci putujících duší a nakonec bude třeba prověřit nadaci Mise en Garde. Tři výzvy pro něj a Hochschmidtovou.

Otevřel oči a zadíval se vzhůru ke Krochovu výškovému domu, kde dvě figury bily na zvony a oznamovaly čas. Zvuky takřka zanikaly v rachotu projíždějících tramvají, ale on je slyšel zřetelně.

Stahl zapnul pohybem prstu přenosovou funkci vysílačky v uchu. „Čas na oběd,“ oznámil. „Najdeme si nějaké hezké místečko. Návrhy?“

Kolem zrovna projížděla na závodním kole mladá, štíhlá žena s dlouhými vlasy a velkými dudy pod levou paží.

Na reklamním sloupu naproti němu se skvěl plakát elektro kapely jménem Solitary Experiments, která bude zakrátko pořádat koncert spolu s orchestrem Gewandhausu. Obojí představovalo nezvyklou, vzrušující kombinaci. Vzrušující jako samo Lipsko.

„Byl bych pro něco italského, ale dám se přemluvit.“ Stahl hleděl za ženou, která při svých manévrech vypadala, jako by podobné umělecké kousky předváděla častěji. Tmavé vlasy jí vlály ve větru.

Dudy. Bylo to už dávno, co na ně hrál. Naposledy v Bretani, před více než třemi sty lety. Bývaly to tenkrát v Guérande vzrušující časy.

„Copak nikdo nemá hlad?“

Žádná odpověď.

Stahl neslyšel ani sebetišší praskání, svědčící o pokusu vysílat.

Podezíravě otočil rozcuchanou hlavu, prohrábl si vlasy a pozorně se rozhlédl.

Ale ať se snažil sebevíc, neviděl žádného ze svých necessarii.

Pomalu vstal a přiměl se neprovádět žádné prudké pohyby, které by nepřátelsky smýšlejícímu pozorovateli prozradily, že poznal, že něco není v pořádku. Zatraceně není v pořádku.

Protáhl se, přičemž si nenápadným pohybem rozepnul podpažní pouzdro se SIG Sauer Mosquito pro případ, že by musel tasit zbraň. Někdy měla přesná rána ve srovnání s jeho darem své přednosti. Prostě nevzbuzovala takovou pozornost, jako kdyby neviditelnou silnou vytrhával z dláždění kostky a vrhal je po nepříteli.

„Měli bychom zkontrolovat baterky ve vysílačkách,“ pronesl úmyslně bezelstně. „Ta moje už nejspíš nemá šťávu. Pokud mě slyšíte – potkáme se u vchodu do Mädlerovy pasáže, šikmo naproti Gewandgäßchen.“

Stahl zamířil k Mořicově baště, a když minul základ Zubu moudrosti, dal se do mírného klusu.

Proběhl kolem bašty a menzy, pak zabočil do Skladové ulice a několikrát změnil směr, aby pak obloukem prospěchal nákupním centrem Petersbogen a usadil se v koutku obchůdku s kebabem. Odtud mohl výlohou pozorovat ulici.

Čekal a rozhlížel se, objednal si ajran.

Ale neobjevil se nikdo, koho by znal, žádní nepřátelští necessarii, Dubois či kdokoliv podezřelý. Stejně tak chyběl náznak jakéhokoliv zjevného vzrušení mezi chodci či policejních sirén.

Vypadalo to, jako by jeho lidé odešli ze služby. Tiše a beze slova.

Stahl usrkával slaný jogurtový nápoj.

Existovalo několik možností, proč nebylo po jeho lidech ani stopy, ale žádná se mu nezamlouvala. Tušil za vším Duboise a hněval se. Žádné z jeho bezpečnostních opatření nefungovalo, soupeř rovněž číhal, byl ovšem úspěšnější než on a Hochschmidtová.

Z rádia vyhrával turecký pop, zákazníci přicházeli a odcházeli, objednávali si döner kebab, lahmacun i vegetariánské pita placky, ve vzduchu nádherně vonělo pečené maso. Prodavač vždycky prohodil se zákazníky pár slov, ozýval se smích a cinkaly drobné.

Stahl se nepoddával žádnému klamného pocitu bezpečí jen proto, že svět v obchodě s kebabem byl v pořádku. Vytáhl mobil, zavolal Hochschmidtové a vysvětlil jí situaci.

„Zmiz z Lipska,“ poradila mu rozrušeně. „Okamžitě.“

„Musím se setkat s Bechsteinovou,“ namítl, i když věděl, že mu kolegyně dobře radí. „Kromě toho zůstal můj laptop v hotelovém sejfu.“ Zamlčel jí, že se víc bojí o svou kudlanku nábožnou. Hetty stála na pracovním stole, uvězněná v přenosném boxu z plexiskla. Fakt, že s sebou vláčel hmyz, se dal klidně označit za nerozum. Jiní milovali kočky a psy, kteří je doprovázeli na každém kroku, on si potrpěl na kudlanky.

„To všechno je postradatelné,“ smetla ze stolu jeho falešnou námitku. „Tvůj život je důležitější.“

Stahlovi jeho bojový duch zabraňoval, aby se jen tak stáhl. Chtěl vědět, co se stalo s jeho necessarii; chtěl zpátky svůj notebook; chtěl zachránit svou kudlanku. Odváží se na něj Dubois vypálit za bílého dne veškerý kalibr?

Střízlivá odpověď zněla: Ano.

„Právě přemýšlíš o tom, že by ses přece jen vrátil do hotelu,“ uhádla Hochschmidtová myšlenky a zněla při tom jako manželka, která se právě chystá své drahé polovičce vyčinit. „Dubois už tam mezitím dávno…“

„Ozvu se později.“ Stahl zavěsil. Její pochybnosti mu poskytly potřebný podnět, aby se postavil nepříteli čelem, ať se ukrýval kdekoliv a chystal se proti němu použít cokoliv. Jakmile člověk vytuší léčku, přestává být dobrou léčkou.

Stahl zaplatil ajran, vyšel z obchodu, prošel kolem kostela svatého Tomáše a staré radnice na Brühl a pokračoval kolem zoufale nenápaditých výloh podniků do Mikulášské ulice, aby se dostal do svého hotelu.

Všechny smysly měl napjaté do krajnosti. Ve zlomku vteřiny mohl nasadit své schopnosti.

Při vstupu do haly zaregistroval každou podrobnost, od hostů u malé recepce a zaměstnanců za recepčním pultem přes hosty čekající na přihlášení a odhlášení až po pikolíky s vozíky na zavazadla, nakládající značkové kufry.

Ani stopa po jeho necessarii.

Vyrazil k výtahům, jeho napětí nepolevovalo.

„Signore Simonetti,“ zavolal za ním recepční. „Scusi, ale máte tady vzkaz.“

Stahl zůstal stát, vrátil se k pultu a převzal obálku, na níž se skvělo logo hotelu. „Kdo ho zanechal?“

„Jeden muž, velmi vysoký a elegantní. Asi před hodinou.“

„Napsal ho tady?“ Stahl ohmatal obálku, necítil ale žádný předmět, jen polstrovaný obal a list v něm.

„Si, signore Simonetti.“

„Grazie.“ Stahl ustoupil o několik kroků, otevřel list a přelétl pohledem řádky.

Zda necessarii přežijí tento den, záleží toliko na odpovědi na otázku:

Kdo jsem, putující duše?

Zda ty přežiješ tento den, záleží toliko na odpovědi na otázku:

Setkali jsme se v minulém životě?

Zda vy všichni přežijete, záleží toliko na odpovědi na otázku:

Znáš tuto tvář?

Stahl se zamračil. Tohle nemohl napsat Dubois – ten si potrpěl na jiné hrátky.

Napadla ho další možnost.

Upřel oči na dveře výtahu, které se právě vstřícně otevřely, aby ho vpustily dovnitř a zdviž ho mohla vyvézt nahoru do jeho apartmá.

K jeho laptopu.

K Hetty.

Do nastražené léčky.

Dveře zůstaly otevřené.

Zdálo se, že nikdo nechce nastoupit, nikdo nechce dolů. Interiér ve stylu art deco přívětivě zářil a lákal ho, jako by čekal jen na něj.

Když nastoupil do výtahu a stiskl tlačítko, všechny výdobytky různých životů přestaly hrát roli. Existoval jen tento okamžik nejistoty a zřídka pociťované slabosti a zranitelnosti.

Dveře se s lehkým třením zavřely, výtah se dal s jemným trhnutím do pohybu.

Stahlovi přejel mráz po zádech. Měl dojem, jako by teplota klesala, čím výše stoupal, což musela být jen klamná představa. Podle fyzikálních zákonů směřovalo teplo vzhůru.

Při dalším vydechnutí uviděl vlastní dech v podobě lehké páry.

Pak výtah zastavil a dveře se otevřely.

Neobávej se stárnutí těla,

ale duše.

čínské přísloví

KAPITOLA II

Rakousko, Vídeň, 2. městský okres

„Mysleme ve stínu těchto kolosů méně na hrůzy minulosti a více na budoucnost.“ Stejně jako vždycky odváděla Ambra Weinhartová výbornou práci, pokud šlo o reprezentativní vystoupení Mise en Garde. Díky tomu se mohl Tagasuki Minamoto i dnes držet v pozadí a sledovat dění jako velitel ostrahy, zatímco čočky kamer a fotoaparátů mířily na zhruba pětačtyřicetiletou brunetku.

U vstupu do větší z protiletadlových věží v Augarten – zvané Bojová věž – se shromáždil značný počet zástupců tisku. Nechyběli ani různí politici z celého Rakouska a samozřejmě také z Vídně samotné, kteří se chtěli zúčastnit tohoto okamžiku, od něhož si slibovali pozornost upřenou na vlastní osobu.

„Postaráme se, aby se tato šedivá obludnost proměnila v cosi barevného, v cosi přitakávajícího životu, co uvede celé Rakousko a svět v úžas,“ pokračovala Ambra a doprovázela svůj proslov pečlivě nacvičenými gesty. Neponechávala nic náhodě, od úsměvu až po vkusné, ovšem ne příliš drahé šaty, zářící čistou bělí a nevinností.

Kolem věží byly postaveny stánky, u nichž se v zájmu dobré nálady podávaly zdarma horké kaštany a svařené víno s alkoholem i bez něj. Slunce milostivě svítilo, ovšem bílý sníh v parku nemilosrdně odrážel jeho jas. Proti tomu pomáhaly jen lehce přimhouřené oči.

Minamoto měl na sobě jako většinou černý oblek, přes který si přehodil světlý, podšitý trenčkot, v tuto chvíli rozepnutý. Hleděl na zástup, který se tísnil u zátarasů a v němž se nacházeli i představitelé občanského hnutí, které už léta bojovalo za stržení protiletadlových věží, aby se parku vrátila jeho mírumilovnost. Mávali plakáty a transparenty, stáli ovšem příliš daleko, než aby svým skandováním přehlušili reprobedny a zesílený hlas mluvčí.

Úmyslně uspořádali ceremoniál před impozantnější z obou věží, neboť práce na menší, velicí věži už byly v plném proudu. Dělníci neúnavně vynášeli z útrob stavby mizerný beton, opatřovali příslušná místa ocelovými plechy a zalévali je novým betonem, přičemž současně zbavovali staré šachty a podzemní prostory suti, která tam byla kdysi uložena, aby bránila v přístupu nepovolaným. Elektrikáři a instalatéři pracovali na novém vedení a infrastruktuře, dovnitř se po částech dopravovaly a skládaly vlastní agregáty.

Minamoto našel ty nejlepší lidi. Nesměli ztrácet čas a nadace už také získala s opravami starých budov značné zkušenosti. Pokud musel nacistům – navzdory veškerému odporu k jejich režimu – něco nechat, pak to bylo umění stavět takřka nezničitelná opevnění, od přístavů přes ponorky až po obranné valy u Atlantiku.

„Žijeme tady a teď. Nezapomeňme na chyby. Nezapomeňme na oběti, které si šílenství poslední světové války vyžádalo,“ blížila se Ambra do cílové rovinky svého proslovu.

Její slova v Minamotovi něco vyvolala.

Vzpomněl si na porady.

Tenkrát.

Když zapřísahal japonskou vládu, aby neuzavírala pakt s Hitlerem; ale neposlechli ho. Výbojné plány těch velikášských pitomců byly přitom od samého začátku odsouzeny k nezdaru. Kormidlo převzali neschopní důstojníci a dopustili se chyb, zvolená cesta vedla k zániku. Člověk si přece nemůže nacpat všechno jídlo najednou do úst, a teprve potom se snažit kousat. Má si dopřávat jedno sousto po druhém. A pokud jde všechno dobře, může spořádávat jednotlivá sousta rychleji.

Na to zapomněli.

A zapomněli na Hagakure.

Loajální družiník neuskutečňuje vlastní existenci, nýbrž existenci svého knížete, žádal samurajský kodex. Dokonce i to ignorovali a počínali si, jako by byli knížata. Řešením by byl tennō, císař, nikoliv lační generálové.

Z opačné strany parku k němu dolehlo rachocení rotorů konvertoplánu. Trasa Bell-Boeingu V-22 Osprey nevedla nad letadlovou věží, přesto bude stroj vzápětí vidět, až se bude díky svým překlopným rotorům vznášet nad druhou stavbou a spouštět na plošině náklad.

Minamotovi se zhoršila nálada.

Zvedl vysílačku, přepnul na jiný kanál a upravil si antracitovou kravatu, dokonale ladící s šedým oblekem. „Havrane Alfa, jste tady moc brzy,“ oznámil do přístroje. „Ještě jsme tady neskončili.“

„Nesouhlasím, pane,“ odvětil jeden z pilotů. „Jsme tady přesně. Na vteřinu.“

„Dobrá, v tom případě máme my zpoždění. Přesto to otočte a zaujměte vyčkávací pozici.“

„Rozumím, pane.“

Stroj se okamžitě obrátil o sto osmdesát stupňů a vzdaloval se od Augarten, aniž by si ho shromážděný zástup všiml. Ozvalo se jen pár užaslých výkřiků.

Osprey představoval dokonalý dopravní prostředek. Podobně jako vrtulník dokázal stoupat, vznášet se a otáčet, jakmile ovšem sklonil rotory dopředu, mohl odsvištět pryč jako letadlo.

Minamoto netoužil skládat kontejner před zraky tolika svědků. V lidské povaze bylo klást otázky, jakmile člověk spatřil něco, co ho zajímalo. Podobný manévr by přiměl ukázat prstem do výše každé dítě. Příliš mnoho očí, příliš mnoho zvědavosti.

Ambra dospěla k závěru proslovu, zaburácel potlesk. Byl nadšený, hlasitý a srdečný, neboť diváci uvěřili ženě lživá slova, rutinně splývající z jejích dokonale namalovaných rtů.

Politici jeden po druhém promlouvali, opakovali stejné fráze, jako by měli jen jednoho pisatele proslovů, zásobujícího všechny stejnými klišé. Dav reagoval čím dál skromnějším aplausem. Diváci zřetelně mířili směrem ke kaštanům a svařenému vínu.

Fotografové pořizovali záběry, zatímco Ambra symbolicky natřela jedno místo na stěně protiletadlové věže zelenou barvou, aby tak dala signál k zahájení renovace. Byla při tom doslova obsypána politiky. Skupinový snímek s dámou.

Minamoto k ní pomalu zamířil. „Velitel všem: Nalévejte u stánků už jen maximálně půl hodiny,“ nařídil do vysílačky. „Opečte kaštany a rozdělte je, pak pryč s vozy. Ať lidi do pětačtyřiceti minut vypadnou. Havran Alfa bude do té doby držet pozici a kroužit. Vzkažte to pořadatelům.“

Sotva ustalo klikání závěrek fotoaparátů, zástup představitelů lidu se tu rychleji, tu pomaleji rozešel, aby se vrhl na vybranější občerstvení, připravené ve vlastním slavnostním stanu.

Až na jednu neznámou.

Minamota dělilo od Ambry a ženy, kterou odhadoval na čerstvou šedesátnici, nějakých dvacet metrů. Působila mondénním dojmem, na sobě měla politicky nekorektní kožich a slušivý klobouk, na očích sluneční brýle nóbl značky.

Obě ženy se vzrušeně bavily, přičemž se Minamoto nedokázal zbavit dojmu, že je Ambra v defenzívě. Takže přicházel právě včas.

„Slečno Weinhartová, musíte na letiště,“ pronesl přívětivě, ale rozhodně a mávnutím přivolal jeden z čekajících černých vozů Mercedes-Benz, které díky svým tónovaným sklům proměňovaly každého pasažéra v tajemství. „Letadlo vám letí za čtyřicet minut. Díky zpoždění to bude jen tak tak.“

„Ach, to už je tolik hodin? Omluvte mě, milá paní Leitnerová-Pichlerová,“ zašvitořila Ambra s falešnou přívětivostí a doslova prchala k vozu, aby cestou ještě vrhla na Minamota varovný pohled. „Ujišťuji vás, že vám brzy prozradíme více.“ Auto zastavilo, vyskočil z něj livrejovaný spolujezdec a otevřel dveře. Ambra vytáhla z kapsy smartphone a navolila číslo. „Promiňte mi ten spěch.“

Sotva se ocitla uvnitř, elegantní vůz vyrazil pryč.

Paní Leitnerovou-Pichlerovou ani nenapadlo, aby odešla. Zadívala se na Minamota s úsměvem, leč rezolutně. „A vy jste…?“

V tu chvíli se Minamotovi ozvala v uchu vysílačka a on lehkým stiskem maličkého tlačítka přijal Ambřin hovor.

„Jsem velitel ostrahy,“ odvětil klidně.

„Pokusila se ze mě vypáčit informace,“ uslyšel v levém bubínku Ambřin hlas. „Pokud vás to zajímá, na můj vkus projevila na lokální političku až příliš velký zájem. Určitě patří k tomu občanskému hnutí.“

„Skvělé. Mám pár otázek, na které mi šarmantní paní Weinhartová nedokázala odpovědět.“ Paní Leitnerová-Pichlerová vypadala odhodlaná a zocelená nesčetnými debatami.

„V jakém směru, milostivá paní?“

Vytáhl chytrý telefon a zadal její jméno do vyhledávače.

Z paní Leitnerové-Pichlerové se rázem vyloupla členka jedné velké rakouské strany, zaujímající místo hodně vysoko ve vídeňské správě. Čestná předsedkyně četných spolků a svazů, s výtečnými konexemi. Problémy hrozily, už kdybyste ji dobře neobsloužili jako číšník.

„Toto šedivé monstrum bude kompletně přestavěno, pochopila jsem paní Weinhartovou správně?“

„Máme v plánu několik změn. Naši odborníci prozkoumají v následujících týdnech celou stavbu. Pak se rozhodne…“

„Poslyšte, milý pane bezejmenný veliteli ostrahy,“ vpadla mu žena posměšně do řeči. „Poznám, když někdo mluví, aniž má co říct. Jsem politička.“ Pak se na něj blahosklonně usmála. „Má otázka zněla: Bude toto monstrum kompletně přestavěno?“

„Máme ledacos v plánu.“ Schoval telefon.

„Vyhýbáte se odpovědi.“

„Bohužel nejsem podrobně zasvěcen do chystaných opatření,“ předstíral nevědomost.

„Jste jen bezejmenný velitel ostrahy, rozumím.“ Ukázala na protiletadlovou věž. „Vaše paní Weinhartová je fešná, chytrá a nedělá nic jiného než vy – hovoří vágně. Budete ovšem muset požádat o stavební povolení.“

„To už jsme učinili. Jak jsem se doslechl.“

„Ta žádost ovšem spočívá na falešných předpokladech.“ Paní Leitnerová-Pichlerová kývla směrem ke druhé věži. „Stejně jako v tomto případě.“

Minamoto vycítil blížící se vydírání. „Sice se nevyznám v příslušných procedurách, ale nadace provádí podobné věci už dlouho. V různých evropských státech,“ odpověděl s nucenou vlídností.

„Prosím pěkně, tady to máme – ovšem dosud nikoliv v Rakousku. Naše stavební právo je složité. Především pokud jde o památky.“ Pevněji si natáhla černé rukavice. „Úřad může kdykoliv nechat zastavit práce, pane bezejmenný veliteli ostrahy. A úřad také může kdykoliv vyslat znalce, aby si nechal vysvětlit odborné provádění prací, které bude samozřejmě dokumentovat. Každičký den. Týden za týdnem. Měsíc za měsícem.“

„Z toho koukají problémy,“ uslyšel Minamoto Ambřin rozzlobený hlas.

Minamoto stále netušil, kam vychytralá politička míří a o co usiluje. Byly ve hře peníze? „Zdržování podobných projektů by bylo pro Rakousko samozřejmě nepříjemné, zvlášť kdyby se o tom doslechla média. Po celém světě,“ kontroval jemně.

„A také by to byla blamáž pro nadaci, která se nedrží zadání. Ostatní země by se mohly cítit být oprávněny znovu prozkoumat pevnostní zařízení, která byla mezitím uvedena do provozu.“ Paní Leitnerová-Pichlerová jeho argumentačnímu výpadu odolala, aniž by se na první pohled nechala vyvést z klidu. „Chápejte, považuji za skvělé, čeho vaši investoři prozatím dosáhli. Ovšem obávám se, aby se z těch letadlových věží nestalo něco neseriózního.“

„Neseriózním myslíte co?“

„Buď něco příliš legračního nebo nějakou moderní laserovou střelnici či sociální bydlení, kam by se zavírali nejchudší a nejbědnější.“ Leitnerová-Pichlerová se suše zasmála. „Slyšel jste, že chtěli z věží udělat zařízení se zostřeným dozorem? Věznice v Augarten – to, prosím pěkně, nikoliv!“

„Buďte tak laskavá, milostivá paní, a dejte mi svou vizitku. Některý z našich expertů se vám ozve, aby zodpověděl jakoukoliv otevřenou otázku.“ Minamotovi se stále méně zamlouvalo, jak blízko pravdě se ta žena ocitla.

„Samozřejmě.“ Sáhla do drahé, luxusní kabelky a podalo mu potištěnou kartičku. „Vyřiďte svému architektovi, že chci přesné plány. Obou věží. Veškerá opatření při přestavbě, veškeré předběžné studie, veškeré nakreslené plány zamíří ke mně.“

Minamoto se na ni vyzývavě usmál a schoval ruce do kapes kalhot. „Protože?“

„Protože hodlám utvrdit stavební úřad v tom, aby vám nedělal problémy. Čím více informací budu mít, tím rychleji dostane vaše nadace zelenou.“ Leitnerová-Pichlerová lehce zvedla ruku. „Poroučím se, pane bezejmenný veliteli ostrahy.“

Uchopil pravačkou její prsty a naznačil políbení ruky. „Bylo mi ctí, milostivá paní.“

Otočila se na patě a nesla se v drahém kožichu do stanu s čestnými hosty.

„Začněte,“ nařídil Minamoto do vysílačky a chvíli ženu pozoroval, pak se obrátil k parku.

Pořadatelé vytvořili na jeho pokyn řetěz s přehrazovací páskou a hnali před sebou poslední tvrdohlavé návštěvníky, aby vyklidili udusanou sněhovou plochu. Zvědavci během několika vteřin odešli, protože se už nepodávaly horké kaštany ani svařené víno.

V tu chvíli vyrazil z úkrytu v mracích Osprey a velmi elegantně přistál s kolmo nastavenými rotory na plošině instalované na menší z obou protiletadlových věží.

Jen dvě děti si všimly rychlého, bezpečného manévru stroje. Jinak se všeobecná pozornost upínala k posledním sáčkům s horkými kaštany a kluzké cestě domů sněhem, který se proměnil v ledovou dráhu.

„Havrane Alfa, dobrá práce. Vykládejte,“ pochválil Minamoto kolegy do vysílačky. Protože už mu do ucha nedoléhal Ambřin hlas, měl za to, že zavěsila.

Rozhodl se prověřit si informace o paní Leitnerové-Pichlerové, jejíž agresivně-investigativní chování mu připadalo podivné.

Odkud se bralo její znepokojení?

Její zvědavost?

Její touha po informacích?

Minamoto si znovu upravil kravatu, vytáhl z tašky tablet a najel na záznamy kontrolních kamer s vysokým rozlišením, které byly umístěny na protiletadlových věžích.

Nebylo pochyb – paní Leitnerová-Pichlerová neupírala ani na vteřinu pozornost na skupinu s transparenty, a to dokonce ani ve chvíli, kdy členové občanské iniciativy zůstali stát na zasněženém trávníku jako osamocený hlouček tvrdohlavců vyháněný pořadateli.

Připadalo mu nepravděpodobné, že by jednala z jejich pověření. Při pohledu na jí zastávané úřady a čestné funkce nenalezl žádné spojení. Byla to tvrdá politička a neměla se záměry malého uskupení nic společného.

Minamoto přeletěl očima příspěvky a články, které o paní Leitnerové-Pichlerové vyplivl internet. Příliš mnoho informací, které bylo potřeba vyhodnotit, a které tudíž přenechá na starosti pilným pomocníkům.

Jeho úkolem bylo dohlížet na přestavbu protiletadlových věží. A vyřešit záhadu putující duše vězící ve špatném těle.

Minamoto otevřel poslední zprávu – a zarazil se.

Zvětšil fotografii, zachycující paní Leitnerovou-Pichlerovou uprostřed hloučku lidí v oblecích. Něco na snímku mu připadalo nejasně povědomé.

V rychlém sledu si prohlédl všechny ženiny záběry za poslední léta, na které narazil, a přenechal svému podvědomí, aby potvrdilo dojem, který získal: Více než tucetkrát se někde poblíž této dámy objevovala tvář muže, o němž nebyla v článcích ani zmínka, jehož jméno se ovšem vyskytovalo v popiscích fotografií. Některé pohledy, které si ti dva vyměnili a které fotograf náhodou zachytil, svědčily o jisté důvěrnosti mezi nimi.

Ten muž slyšel na jméno Gregor Dubois.

Už jen zadání do vyhledávače přineslo stovky výsledků, které naznačovaly, že se tato osoba těší bohatství i vlivu. Ve Vídni. Po celém světě.

Minamoto si poznamenal Duboisovo jméno a jistým krokem spěšně zamířil po zrádném povrchu ke druhé protiletadlové věži. Až zkontroluje průběh prací, bude se rychle věnovat nejdříve paní Leitnerové-Pichlerové, pak Duboisovi. Ty dva něco spojovalo.

Zjistí, zda toto spojení vede k protiletadlovým věžím v Augarten, a pokud ano, z jakého důvodu. Nedovolí, aby mu někdo křížil plány.

Někdo nebo něco.

Německo, Sasko, Lipsko

Při každém výdechu před sebou viděl Philipp Stahl teplý vzduch v podobě bílé páry. Teplota musela činit nějakých šest stupňů. Netušil, že je možné hotelovou chodbu natolik vychladit, a dospěl k závěru, že někdo chybně nastavil klimatizaci. Pokud panuje v jeho apartmá stejná zima, upadla určitě jeho kudlanka do stavu strnulosti.

Opatrně, ale rychle postupoval vpřed, apartmá leželo po jeho levé ruce; v pravici svíral pistoli SIG Sauer Mosquito, nabitou, s našroubovaným tlumičem a odjištěnou. Šlo o speciální poloautomat s malou ráží schopný vystřelovat vysokorychlostní munici.

Stahl si otevřel kartou, rozrazil dveře a vyčkával vedle zárubně na reakci.

Když se nic nestalo, nakoukl za roh a uviděl své apartmá ve stavu, v jakém ho opustil. Nikdo nic neprohrabal ani neprohledal.

Stahl se nehlučně vkradl dovnitř, Mosquito i své schopnosti stále v pohotovosti, a plížil se oběma místnostmi. Klimatizace sice byla nastavena na dvacet jeden stupeň, to ale v žádném případě neodpovídalo teplotě v místnosti.

Protože tu po nikom nebylo k jeho úlevě ani vidu ani slechu, rychle naházel své věci do kufru a vytáhl laptop ze sejfu.

Přístroj běžel v pohotovostním režimu. A tak ho Stahl probudil k životu, aby rychle stáhl nejnovější e-maily předtím, než přenosný počítač vypne.

Bezdrátovou sítí bleskově prolétla spousta elektronických zakódovaných zpráv a dešifrovací program je během několika vteřin proměnil v čitelná sdělení.

Mezitím se rozběhl k Hetty do vedlejšího pokoje. Kudlanka upláchla a seděla teď zdánlivě bezradně na stole. Bude ji muset zavřít zpátky do jejího malého přenosného boxu.

„Pojď, maličká,“ oslovil ji něžně a vzal ji do dlaní. Hmyz byl chladem celý zpomalený, dokonce ani nezasyčel na protest, jak by to za normálních okolností provedl. „Musíme jít. Někam, kde je tepleji.“

V tu chvíli zalila Stahla z ničeho nic skutečná mrazivá vlna a zasáhla ho do šíje, drobné chloupky se mu zježily. Chodidla jako by mu rázem zamrzla v ledovém horském potoce, oblévajícím nohy a šplhajícím po nich výš.

Krevní oběh mu během vteřiny zkolaboval.

Žádná z jeho schopností nedokázala zastavit tuto přirozenou tělesnou reakci, ani zbraň mu nebyla k ničemu. Stěží popadal dech, jako by plaval v zimním moři, svaly se mu nekontrolovatelně třásly a ohlašovaly bolestivé křeče. Nechtěně dvakrát stiskl spoušť malorážního poloautomatu, pak mu už zůstal prst zkřivený na spoušti a nešel narovnat.

Stahl se zhroutil před psacím stolem na podlahu, oči upřené ke stropu a k hraně stolu, která jako by byla nekonečně daleko.

Nahoře vyčnívalo přes okraj tělo hmyzu, složené oči shlížely na člověka. Perspektiva se nějakým absurdním způsobem posunula.

Pro Stahla už existovala jen zima, nebyl schopen ale vymyslet nic, čím by proti ní mohl bojovat. Třesoucí se svaly, které se zoufale snažily vyprodukovat teplo, jím zmítaly jako v epileptickém záchvatu sem a tam, zuby mu cvakaly a víc a víc bolely. Srdce pádilo takřka trojnásobnou rychlostí.

Pak se do jeho zorného pole vsunul úzký mužský obličej s vysokými lícními kostmi, z něhož vyzařovala hrozba. Naprostá převaha, nemilosrdnost. Ať tento muž zatoužil po čemkoliv, uskutečnil to. Bez otázek, bez váhání. Černé vlasy nosil sčesané dozadu, obočí tvořila klín. Světlo mu propůjčovalo tvrdé rysy a něco připomínajícího siluetu. Jedno oko se nacházelo ve stínu, druhé zlatavě zářilo.

„Máš štěstí, putující duše,“ zaduněl na Stahla nevýslovně hluboký bas a v cizincově ústech zazářila platinová korunka.

Stahl se nezmohl na slovo. Slovo štěstí se nějak nehodilo k jeho současné situaci.

„Znáš muže jménem Gregor Dubois. Je to putující duše jako ty.“ Tvář zůstávala hrou světla a stínů, obrysů a kontur.

Neznámý, jenž vládl nad chladem, natáhl paži, objevilo se sako s jemným červeným károvaným vzorem. V prstech svíral jakýsi tužce podobný předmět, který modravě zářil – uvnitř byly patrné stovky drobných zlatých vměstků.

Přitiskl jeho konec Stahlovi na čelo, kousek nad kořen nosu.

Ten okamžitě ucítil v daném místě mravenčení, poslední zbytky sil mu proudily z údů vzhůru k bodu na čele. Všude kolem se rozlévala medově zlatá záře, vycházející z podlouhlého předmětu.

Stahl okamžitě pocítil trhání a píchání, ovšem chlad polevoval.

Uvnitř tužkovitého předmětu zářily zlaté inkluze, droboučké, jako mikroskopická zlatá zrnka, jako hvězdy modré galaxie.

„Pokud se proti mně pokusíš použít některou ze svých schopností, připravím tě o duši, a ta se přidá k ostatním,“ varoval ho neznámý, jehož levé oko se zeleně třpytilo, zatímco pravé setrvávalo ve stínu.

Stahl dávno pochopil, že ho dostihl lovec. Jeho i jeho necessarii. Za fakt, že zůstával naživu, vděčil paradoxně právě Duboisovi, i když nepřímo. „To neudělám,“ slíbil rozechvěle. Stejně by to ani při nejlepší vůli nedokázal.

„Uzavřel jsem s Gregorem Duboisem dohodu, kterou porušil,“ pokračoval neznámý hlasem hlubším než to nejhlubší sklepení, aniž by ovšem působil hlasitě. „Nepatříš k jeho přátelům. Tudíž mě napadlo, že by mohlo být ve tvém zájmu, abych ho našel, putující duše.“

„Abyste pak provedl co?“ zeptal se roztřeseně Stahl.

„Abych proměnil své prohlášení v čin. Dodržuji své sliby.“

Stahlovi se vracela schopnost uvažovat tím víc, čím více polevoval ochromující chlad. „Někdo, kdo uzavírá dohody s Duboisem, taky není můj přítel.“

„To je tvá odpověď?“

Píchání kolem kořene nosu se mu rozlévalo v rozšiřujících se kruzích lebkou, bolesti sílily.

„Můžu ti nanejvýš říct, kde se nacházejí ve Vídni jeho skrýše,“ odvětil Stahl přerývaně.

„Většinu z nich znám. A Dubois není ve Vídni. Už jsem si to ověřil.“ V mužově hlase se vznášela lítost, zatímco hlava připomínající siluetu se ani nepohnula. Levé, zelené oko upřelo na Stahla pronikavý pohled. „Najdu víc informací ve tvém laptopu?“

Stahl zavrtěl hlavou. „Taky Duboise hledáme.“

Nepočítal s tím, že by ho neznámý nechal naživu. Jeho chladnokrevnost a klid svědčily o tom, že už nemilosrdně zabil spoustu putujících duší.

Brzy ho napadlo něco dalšího. Pokud se v případě vměstků opravdu jednalo o duše, šlo by o nepochopitelný artefakt.

„Nechal jsem ti vzkaz na recepci.“

„Předali mi ho.“

„V tom případě víš, že tvé odpovědi by mohly být rozhodující.“ Neznámý se sklonil, pravé oko se mu výhružně, zlatavě zalesklo. „Kdo jsem, putující duše?“

Stahl se odvážil zase sebrat síly, chlad už ho dál neochromoval. Tělo mu teď klidně spočívalo na tlustém, měkkém hotelovém koberci. „Nemám tušení.“

„Setkali jsme se v minulém životě?“

„To bych tě oslovil tvým jménem.“ Stahl potřeboval nějakou strategii. Nejsmysluplnější by bylo použít schopnost, která by soupeře před ním odmrštila pryč. A pak tu ještě zbývala pistole v jeho ruce, která se už netřásla jako při zemětřesení.

„Znáš tuto …“

Stahl mocně foukl muži do tváře a zesílil svým darem proud vzduchu.

Z úst jako by mu vyrazil orkán, který popadl nepřítele a jako lehoučký list ho odvál z jeho zorného pole. Muž někde v místnosti narazil s rachocením do stěny, zatímco se Stahl rychle napřímil a okamžitě zvedl pistoli.

Ale místo, kam ústí namířilo, zelo prázdnotou. Několik sklenic popadaných ze skříně a škrábance ve dřevě svědčily o nárazu, ale černovlasá silueta chyběla.

Tentokrát se Stahl nenechá zaskočit. Hodlal využít šanci a zneškodnit hrozbu. „Proč nás pronásledujete?“ Opatrně se plížil apartmánem, zbraň v pohotovosti, pozoroval a naslouchal.

Zřetelně cítil, jak chlad v místnosti znovu nabírá na síle. Neznámý podle všeho připravoval další útok.

„Do toho ti nic není,“ zaslechl tlumeně hluboký hlas, přicházející odněkud od hygienického zázemí. „Nedokážeš mi zodpovědět mé otázky, takže to nehraje roli.“

Stahl opatrně zamířil k průchodu. Koupelna se nacházela v otevřeném výklenku, toaleta v oddělené místnůstce, takže apartmá neskýtalo mnoho případných úkrytů.

Ozvalo se tiché zurčení.

Když Stahl nakoukl za roh, uviděl vodovodní kohoutek otočený naplno, uzavřený odtok způsoboval, že voda přetékala a stékala na dlaždice. Také sprchovací hlavice visela přes okraj vany a zaplavovala apartmá. Louže pod ní se rychle rozlévala po leštěném černém mramoru.

Stahl se prudce otočil – stále ale nikoho neviděl. „Co je to za artefakt, s jehož pomocí se dají ukládat a hromadit duše?“

„Uloupili jste mi,“ zaznělo od pracovny, „celý můj život. Aniž bych tušil, proč se tak stalo. Nutíte mě, abych vás pronásledoval a dozvěděl se o sobě víc. Neskončí to, dokud nedostanu odpovědi.“

Stahl se vrátil se zbraní v pohotovosti do druhého pokoje. Ale když zahnul za roh, v duchu zaklel. „Vraťte ten hmyz zpátky.“

Neznámý svíral Hetty mezi palcem a ukazováčkem. Hlava uvězněné kudlanky se líně pohybovala, končetiny sebou lehce trhaly a Hetty také tichoučce syčela. Měla stejně mizernou náladu jako její majitel. „Skutečně se bojíš o živého tvora,“ utrousil muž nevěřícně a temně se zasmál.

V protisvětle zůstával siluetou, na jejíž tvář sice dopadaly odrazy světla, ale ne natolik silné, aby ho ozářily. Hranatá brada mu propůjčovala něco ďábelského.

Stahl namířil ústí na protivníkovu hlavu. Zářící, tužkovitý předmět neviděl. „Kdo jste?“

„Ty jsi mě neposlouchal: Já to nevím. Kvůli vám, putujícím duším.“ Zvedl hmyz před ústí. „Tohle je v tuto chvíli to nejcennější rukojmí na světě – kudlanka.“ Úzká tvář se protáhla do úsměvu, zlaté oko jako by samo od sebe zazářilo. „Je to tak pošetilé. Obětoval jsi své necessarii a váháš kvůli zvířeti.“

Stahl začal mačkat spoušť. Protože už neočekával žádné další informace, rozhodl se muže zastřelit.

V tu chvíli mu padl zrak na laptop.

Na obrazovce se skvěly různé otevřené soubory. Neznámý objevil důležité tajné dokumenty.

„To je pravda. Hetty pro mě dost znamená.“ Otočil se k vysokému muži. „A umím mířit.“ Pak sklonil ústí o pár centimetrů a stiskl spoušť. Projektily vylétly s tichým pufnutím z hlavně.

Ale to už soupeř uskočil, střely prolétly oknem ven a zavrtaly se to protější fasády.

V další vteřině se protivník vztyčil před Stahlem, zelené oko mu chladně zářilo jako nasvícený safír.

Stahl se otočil na bok a znovu vyfoukl vzduch, který díky jeho schopnosti zasáhl soupeře, jako by ho poháněl nějaký hnací mechanismus.

Muž ztratil půdu pod nohama a odletěl do předsíně. S plesknutím přistál na vodou zalité mramorové podlaze, sklouzl po stěně a převrhl malý šlapací odpadkový koš.

Stahl zacílil a vystřelil.

Cvak.

Spěšně vytáhl z pouzdra nový zásobník, vložil ho do zbraně a nabil ji, zatímco kráčel k siluetě. Víc se z neznámého nedalo rozeznat, jako by splynul se stíny.

Hetty lezla louží a hledala cestu ven z vody, která ji obkličovala.

Stahl poklekl – hmyz se mu vděčně vyškrábal na ruku – a namířil poloautomat na muže, který pravou rukou bezmocně rejdil v mokru, přičemž mu látka červeně károvaného saka nasakovala vodou. Pak vymrštil rukáv vzhůru a vyslal proti Stahlovi slabou spršku.

Ale ještě ve vzduchu se kapky proměnily v ledové úlomky, které vzápětí Stahla zasypaly. Byly ostré jako sklo, zarývaly se mu do tváře, zařezávaly do ruky.

Stahl reflexivně uhnul hlavou a zavřel oči. V tu chvíli ovšem pochopil, že to byla chyba.

Neboť jeho nohy se ocitly v záplavě vody.

Než stihl něco podniknout nebo stisknout spoušť, doslova přimrzl u vstupu do koupelnového výklenku. Chlad mu pronikl do těla a nedal mu ani šanci se roztřást, místo toho mu okamžitě proměnil končetiny ve zmrzlé maso, které by se dalo rozbít kladivem.

Stahlovo srdce rebelsky tepalo do všudypřítomného ledového krunýře, z úst mu už vyšel jen tichý vzdech, žádný proud zhuštěného vzduchu. V uších mu praskalo a lupalo, krev víc a víc chladla a krystalizovala mu v těle. V podstatě necítil žádnou bolest. Jen zimu po celém těle. Šok.

Neznámý se zvedl a prohrábl si mokrou rukou černé vlasy, aby si je uhladil. Led, kterému vládl, ho ušetřil. Z šatů mu tiše kapala voda.

Vytáhl z kapsy saka modravě zářící předmět a znovu přitiskl jeho konec Stahlovi na čelo, přesně do stejného místa jako předtím. Krůpěje vody stékaly dolů a měnily se v led, jakmile se dotkly prochladlé kůže.

„V tom případě zůstanu ztracencem a budu muset hledat dál,“ pronesl temně jako zatmění slunce. Inkluze opět zlatavě zazářily. „Duboise. Odpovědi.“ Zelené oko se zatřpytilo, aby vzápětí zmizelo ve tmě. „Ach, podívejme – zabil jsi svoji kudlanku.“

Stahl pohnul bulvami, jak to jen šlo. Při odrážení ledových krystalů pravicí nedopatřením rozmačkal Hetty. Jedna zlomená přední končetina mu spolu s několika dalšími nožičkami trčela mezi prsty.

„Tvé necessarii potkal stejný osud jako tebe. V této schráně se opět setkáte,“ zaslechl bas stínového muže. „Nemohu žádné z vás putujících duší dovolit zůstat naživu, dokud nezjistím, co jste mi udělali. Mohl by za tím vězet kdokoliv z vás. V mých očích,“ píchání u kořene Stahlova nosu zesílilo, „neexistují žádní nevinní.“

Ze Stahla vyprchala všechna síla, vysáta artefaktem.

Stahl naposledy vydechl a srdce v jeho hrudi přestalo zoufale tlouci.

Člověk netuší, jakým způsobem

je duše vysvobozována z otroctví

hmoty – dokud se tak nestane.

Kahlil Gibran (1883–1931)

KAPITOLA III

Německo, Sasko, Lipsko

„Říkal jsem si, že máte s podobnými věcmi větší zkušenosti než já.“ Manager on duty, tedy vedoucí hotelové směny, nervózně odemkl dveře a vešel dovnitř, aniž by otvíral příliš dokořán. Chtěl zabránit tomu, aby někdo nakoukl do apartmá. Na sobě měl tmavě modrý oblek, působící poněkud pomačkaně, k němu košili a kravatu. „Ještě jednou díky, že jste mohl přijít, pane Korffe.“

„Znělo to naléhavě, pane Schulere.“ Korff následoval plavovlasého muže dovnitř. Na saku měl v zájmu diskrétnosti připíchnutu jmenovku hotelu, aby ho hosté považovali za zaměstnance.

Ano, se smrtí měl dozajista větší zkušenosti.

A nejen s ní. Okamžitě pochopil, že on ani směnový vedoucí by se z právního hlediska neměli v pokoji zdržovat.

Jediným pohledem obsáhl velmi malou, tlumičem opatřenou pistoli, díry po kulkách, kolem se povalující prázdné patrony, zásobník na psacím stole. Nebylo tu mnoho stop po zápasu, jen tvář a ruku, v níž svíral poloautomat, měl mrtvý posetu spoustou drobných řezných ran. Ležel v kaluži vody poblíž vstupu do koupelnového výklenku, oči otevřené dokořán.

Bez sebemenších pochyb se ocitli na místě činu.

„Musíte informovat policii, pane Schulere,“ obrátil se Korff na manažera a prošel kolem vody, aby nakoukl do vedlejší místnosti. Dál se neodvažoval.

Směnový vedoucí s chlapeckou tváří zasténal, jako by trpěl bolestí. „Myslíte, že by neexistovala nějaká diskrétní cesta? Peníze nehrají roli.“

Korff si dokázal představit, že muže dovedlo k takovému návrhu zoufalství. Ovšem tohle nebyl žádný obchodní cestující, který náhodou a jako naschvál zemřel v tomto hotelu, což se stávalo častěji, než by si lidé mysleli. K podobným událostem se přistupovalo diskrétně, neboť žádný hotel netoužil mít v zákaznických recenzích vyčíslen počet nalezených mrtvol; nebyly by to zrovna příjemné doplňující informace.

Ovšem Korff se mrtvoly v žádném případě nedotkne, nenechá ji zmizet a za žádných okolností ji nedovolí nechat jen tak beze všeho spálit v krematoriu.

„To bohužel nepřipadá v úvahu, pane Schulere. Kromě toho by se našlo až příliš mnoho svědků, kteří hosta viděli při přihlašování. Nějaká pokojská by se mohla prořeknout, a pak bychom vy i já vězeli v pořádných potížích.“

Schuler hlasitě a dlouze vydechl. „Do prdele. Proč se tihle chlápci nepotkávají v jiném hotelu?“

„Protože v lepších podnicích s tím nikdo nepočítá.“ Konstantin si zastrčil ruce do kapes kapsáčů a odborným pohledem si přeměřil mrtvolu.

Kromě povrchových ran ve tváři neobjevil žádná další zranění, což bylo zvláštní. Někdo, kdo kolem sebe mohutně střílel, jak tomu nasvědčovaly otvory ve stěnách, musel mít co do činění s mrštným a hbitým protivníkem, s nímž si nedokázal jiným způsobem poradit. Nikde nezahlédl stopy krve, takže soupeř nebyl zasažen.

Víc než jeden protivník? Korff vytáhl z postranní kapsy latexové rukavice, které si prozřetelně vzal s sebou, natáhl si je a ověřil teplotu mrtvého. „Kdy jste ho našli?“

Schuler se podíval na své velmi drahé hodinky. „Asi před hodinou. Byl jsem příliš… rozrušený a musel jsem si zavolat, než jsem…“ Věta skončila povzdechem.

Konstantin zřetelně cítil, jak chladná je pokožka mrtvého. Podíval se na termostat na klimatizaci, který ukazoval dvacet stupňů. „To není možné. Tělesná teplota toho muže je méně než deset stupňů. Někdo ho musel uložit do chladicího boxu.“

Schuler zaklel a vytáhl smartphone, ale zaváhal. „Jste si jistý, že neexistuje žádná diskrétní cesta?“

Konstantin zavrtěl hlavou.

„Do prdele, fakt.“ Manažer vytočil tísňovou linku a vysvětlil policistovi, o co se jedná. „A prosím vyřiďte svým kolegům – žádný rozruch,“ požádal ještě naléhavě. „Jde o pověst hotelu. Mockrát děkuji za pochopení.“ Pak zavěsil. „Takový průser!“ vykřikl znovu rozčileně a nechápavě. „Pane Korffe, byl byste tak laskav a postaral se pak o převoz do ústavu soudního lékařství?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Umírání duší.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.