Když se ozvaly první výkřiky, pokusila se zavřít oči a nechat je zavřené, ale nepodařilo se jí to; odporné divadlo, které se odehrávalo po obou stranách, ji něčím přitahovalo. Z konečků prstů jí vyrazily zářící úponky jako hadi z čirého světla, hladoví mstitelé její bolesti. Když se odtrhly od prstů, neomylně zamířily k nejbližším nepřátelům. Nic je nezastavilo. Jeden z mužů zvedl štít, ale úponek prošel skrz jako duch a spolehlivě pokračoval dál, dokud neprorazil nešťastníkovu hruď a neponořil se do těla. Po průniku nezůstalo ani stopy.

v nakladatelství FANTOM Print

Ohnivý drak

Ledový drak

Vlčí přilba

Stínový hřebec

The Shrouded Realms*

* Připravujeme

FANTOM Print

2006

Copyright © 1990 Richard A. Knaak

Translation © Hana Vlčinská

Cover © Jan Patrik Krásný

ISBN 978-80-7398-663-6 (ePub)

ISBN 978-80-7398-664-3 (mobi)

I.

Obstaráš mi démona.

Ta slova byla vypálena v Drayfittově mysli. Pořád ho pronásledoval vládcův mrazivý výraz. Ani na okamžik nezapochyboval, že to král myslí vážně. Byl to vážný, zahořklý muž, který se během devíti let ode dne, kdy ho odporně zohavili, stal vším, čím dříve opovrhoval. I palác tu změnu odrážel: tam, kde kdysi stávala prosvětlená, hrdá stavba, byla dnes jen temná, zdánlivě neobývaná skořápka.

Přesto byl stále Drayfittovým vládcem, mužem, který představoval to, čemu královský sekretář před víc než stoletím přísahal věrnost. A tak se vychrtlý stárnoucí muž prostě poklonil a řekl: „Ano, králi Melicarde.“

Ach Ishmire, Ishmire, přemítal. Proč jen jsi nemohl počkat, až bude můj výcvik ukončen, než jsi odspěchal umřít s ostatními Pány draků? A proč jsi mě vůbec musel cvičit, proč jsi mě raději nenechal být?

Komnata, kterou si zabral, byla jedna z nejhlouběji umístěných v celém paláci a jediná, která se hodila k zadanému úkolu. Pečetě na dveřích patřily ještě Rennekovi II., Melicardovu prapradědečkovi a muži známému temnými choutkami. Místnost byla uklizená, tak aby Drayfitt mohl vytvořit svoje značky, vyleptat linie hranic do podlahy. Klec, jež byla záležitostí kouzel, a ne železa, zabírala většinu místa. Nebyl si jistý, jak může být démon velký, a tak většinu věcí jen odhadoval, přestože měl ku pomoci knihu, kterou pro krále našel Quorin. Drayfitt však nepřežil většinu součastníků proto, že by se do něčeho vrhal naslepo.

Komnata byla tmavá, až na jedinou louči a dvě kalné svíce, které potřeboval, aby mohl číst listy těžkého svazku. Mihotavé světlo louče vytvářelo vlastní démony, tančící stíny, jež oslavovaly nadcházející kouzlo radostnými skoky. Drayfitt by byl už jen kvůli vlastním nervům dal přednost jasně osvětlenému místu, Melicard se však rozhodl přihlížet a temnota krále předcházela i následovala, kamkoliv šel. Starý čaroděj se pohnul; cítil za sebou sílu Melicardovy přítomnosti. Jeho pán a vládce byl posedlý – posedlý zničením dračích králů a jejich druhu.

„Jak dlouho ještě?“ Melicardův hlas se chvěl očekáváním, jako když se dítě těší na oblíbený bonbón.

Drayfitt vzhlédl. Neotočil se ke králi, ale prohlédl si pečlivě vzory na podlaze. „Jsem připraven začít, Vaše Veličenstvo.“

Náhle čarodějovými myšlenkami projel jako namazaný nůž medem hlas Quorina, králova rádce. Mal Quorin byl po smrti starého Hazara Arana cosi jako talacký ministerský předseda. Hazar Aran byl poslední muž, který měl tento titul, a to bylo přede dvěma roky. Král ho nikdy nenahradil, ačkoliv Quorin vykonával téměř vše, co měl premiér dělat. Drayfitt rádce nenáviděl; byl to právě tento malý, úskočný muž, kdo Melicardovi jako první ohlásil, že je ve městě mistr kouzel, a ještě navíc zavázaný králi věrností. Kdyby existovala nějaká spravedlnost, pak by si kterýkoliv démon, kterého by vyvolal, musel vyžádat rádce jako oběť – kdyby ovšem nějaký démon dokázal tak odporné sousto strávit.

„Jeden už by se začínal divit, Drayfitte, jestli do toho dáváte srdce. Vaše věrnost je… vlažná.“

„Pokud si přejete zaujmout mé místo, rádce Quorine, rád vám ho přenechám. Rozhodně nehodlám stát v cestě někomu, kdo je v černokněžnictví zběhlejší než já.“

Quorin by odpověděl, vždycky chtěl mít poslední slovo, ale Melicard ho přerušil: „Nech Drayfitta pracovat. Jediné, na čem záleží, je úspěch.“

Král podporoval Drayfitta – prozatím. Starý muž uvažoval, jak dlouho by mu podpora vydržela, kdyby se mu nepodařilo předvést tvora, po jakém vládce toužil. Byl by rád, kdyby mu zůstala hlava, natož tiché, nenáročné místo královského sekretáře. Nu, o svůj post už nejspíše stejně přišel, ať uspěje, nebo ne; proč plýtvat mužem s takovou mocí na bezvýznamné politické pozici, i když on sám nikdy nechtěl nic jiného?

Dost snění o ztracených záležitostech! pokáral se. Byl čas přivolat démona, i kdyby jen proto, aby tím zatahal Quorina za vzorně pěstěné kníry.

Král ani jeho rádce nechápali, jak je samotné přivolání vlastně snadné. Občas byl v pokušení jim to říct, aby se mohl pokochat nevěřícím výrazem v jejich tvářích, bratr ho však naučil alespoň to, že tajemství kouzel je to nejdražší, co čaroděj má. Aby si udržel místo a vyvážil takové, jako je Quorin, musel si pěstovat pověst. Kdyby to nebylo tak tragické, bylo by to směšné. Existovala možnost, že je úspěch všechny zabije. Bariéra nemusela udržet to, co přivolá; pokud něco přivolá.

Drayfitt zvedl ruku v okázalém gestu, které dlouho a tvrdě procvičoval až k dokonalosti, a dotknul se vnitřním zrakem polí moci.

Přivolání bylo jednoduchost sama; přežít setkání s tím, co se chytí do léčky, bylo něco jiného.

„Duchové předků!“ vyhrkl Quorin s rostoucím strachem.

Kdyby ho Drayfitt slyšel, usmál by se, čarodějova mysl se však soustředila na pouto, které vytvořil. Neexistovalo nic než pouto – ani komnata, ani král, dokonce ani jeho vlastní tělo. Byl neviditelný – ne – beztvarý. Nikdy předtím nezažil nic podobného a úžas nad tím se mu málem stal osudným, neboť jak se vší silou držel pouta s kouzlem, málem přetrhl pouto se svým vlastním smrtelným tělem. Když si čaroděj uvědomil chybu, okamžitě ji opravil. Lekce, napadlo Drayfitta… zvládnutá na poslední chvíli.

Proud světla, který představoval spojení, před ním mizel do zářivé trhliny v realitě. Věděl, že král i rádce Quorin trhlinu vidí. Představovala viditelné znamení úspěchu. Zatímco se čaroděj zvedal, doufal, že pokud něco selže, král Melicard si uvědomí, že dělal, co mohl, že prokázal svou věrnost.

O vnější okraj hledající mysli zavadila studená přítomnost čehosi velmi starého. „Prastarý“ nebyl pro takového tvora dostatečný popis. Drayfitta zalila touha nechat vyvolávání, ale bojoval s tím, chápal, že je to intrika tvora, kterého chytil do pasti. Neunikla mu podobnost s rybářem, který ulovil prapředka všech mořských netvorů. To, co polapil, bylo mocné – a velmi se to zdráhalo nechat se násilím vtáhnout do Drayfittova světa. Bylo to připravené bojovat s ním všemi zbraněmi, které to mělo k dispozici.

Někteří černokněžníci by bojovali s démonem tady, v místě beze jména, Drayfitt však věděl, že svůj úlovek dokáže spoutat, jen když ho porazí nejen na duchovní, ale i na fyzické rovině. Země, jejíž existence byla spojena s poli moci i s jeho vlastním životem, představovala kotvu.

Jak se černokněžník stahoval do svého těla, žasl nad snadností, s jakou táhl démona za sebou. Démon se zmítal daleko méně, než čekal; skoro jako by i on měl vlastní silné pouto s jeho světem, pouto, které nemohl popřít. Představa, že by něco zplozeného tam mohlo mít pouto se smrtelnou rovinou, ho rozrušila. Hlavou mu prolétla myšlenka na past, ale jen krátce. Taková past by byla příliš opovážlivá; čím byli blíže Drayfittovu panství, tím těžší pro démona bude osvobodit se.

Čaroděj cítil démonovo rostoucí rozčilení. Bojoval s ním – nepřetržitě – ale jako někdo, kdo je nucen bojovat na několika frontách najednou. Starý muž věděl, že kdyby se utkali za vyrovnaných podmínek, s nedotčenými schopnostmi, byl by pro svého protivníka jen jako drobný hmyz. Tady se však bitva vyvíjela v Drayfittův prospěch.

Návrat se zdál nekonečný, mnohem delší než odchod z těla. Když se konečně přiblížil k cíli, zasáhla ho vlna paniky, která z démona vyzařovala. Pouto se napjalo a čaroděj měl na okamžik pocit, jako by se část démona odtrhla.

Nicméně jeho kořist byla s ním. Tělo a mysl se začínaly spojovat. Pozornosti se začaly dožadovat jiné věci – zvuky, tlaky, pachy.

„Znovu se pohnul!“

„ Vidíš, Quorine? Říkal jsem ti, že neselhal. Drayfitt je mi věrný.“

„Odpusťte, můj pane. Stáli jsme tu a čekali tři hodiny. Říkal jste, že by se neodvážil umřít, a jako obvykle jste měl pravdu.“

Hlasy zněly z velké dálky, jako by je čaroděj slyšel skrz dlouhý, prázdný tunel… ale oba muži stáli vedle něj. Drayfitt dal smyslům čas na probuzení a pak, stále otočený k magické kleci, kterou vytvořil, otevřel oči.

První pohled ho zklamal. Trhlina uprostřed prázdnoty tu stále zůstávala a v magicky ohraničeném prostoru nebylo nic. Kolem něj vesele tančily stíny a mezi nimi dvě protažené postavy jeho společníků. Stíny krále a rádce se mu rýsovaly nad hlavou, zatímco jeho vlastní stín se jakoby plížil po podlaze pryč a šplhal na protější stěnu. Většina vzoru, který vytvořil na podlaze, se také ztrácela ve tmě.

„No?“ zeptal se zkusmo Quorin.

Pouto zůstalo, ale už nebylo protažené za trhlinu. Místo toho se neužitečn ě vinulo zpátky do tmavé části magické klece. Trhlina se zavírala. Drayfitt několik vteřin zmateně zíral do prá zdného prostoru. Uspěl – alespoň podle všech známek. Proč se tedy nic neobjevilo?

Teprve pak si všiml rozdílu mezi stíny tančícími na stěnách a nehybností inkoustové tmy uvnitř hranic. Stíny se nehýbaly, když měly, a dokonce se zdálo, že mají hloubku. Drayfitt měl nepříjemný pocit, že zírat příliš dlouho by znamenalo spadnout do nich – a nikdy nepřestat padat.

„Drayfitte?“ Králova sebejistota se měnila v nejistotu s rostoucím hněvem. Ještě si rozdílu ve stínech nevšiml.

Hubený čaroděj pomalu vstal a mávnutím ruky naznačil, aby byli zticha. Nepatrnou myšlenkou pouto přerušil. Jestli se mýlí a démon tam není, Melicard ho brzy stáhne z kůže.

Drayfitt přistoupil blíž – třebaže ne tak blízko, aby mu hrozilo, že omylem překročí bariéru – a prohlédl si magickou klec s pečlivostí, která krále i rádce znervóznila. Když spatřil, jak se stíny stočily a couvly, věděl, že uspěl.

Něco v jeho pasti bylo.

„Nezkoušej ze mě dělat hlupáka,“ zašeptal vyzývavě. „Vím, že jsi tam. Ukaž se – ale nezkoušej na mě žádné triky! Tahle klec ukrývá překvapení vymyšlená právě pro takové, jako jsi ty, démone!“

„Co děláte?“ dožadoval se Quorin a vykročil dopředu. Očividně si pořád ještě myslel, že Drayfitt selhal a teď jenom zdržuje v naději, že si zachrání krk.

„Zůstaň, kde jsi!“ přikázal Drayfitt bez ohlédnutí.

Rádce strnul, šokovaný intenzitou černokněžníkova tónu.

Starý muž se znovu soustředil na bariéru a zopakoval předchozí příkaz, tentokrát tak, aby ho slyšeli i druzí dva muži. „Řekl jsem, ukaž se! Poslechni!“

Mávl rukou ve vzduchu a nasměroval linie síly k žádanému výsledku. Nezklamaly ho.

Zavylo to! Byl to tak děsivý zvuk, že Drayfitt málem ztratil soustředění. Vzadu za ním Quorin zaklel a odklopýtal zpět. Čaroděj nemohl říct, jestli to otřáslo i Melicardem. Dokonce i král měl své meze. Zatímco mu v uších doznívalo zvonění, Drayfitt přemítal, jestli démonovo bolestné zavytí slyšeli všichni v paláci – všichni v Talaku… Skoro litoval toho, co udělal… Musel však netvorovi ukázat, kdo je jeho pánem. Tak to bylo vždy psáno.

Nejprve si nevšiml, že se temnota stáhla a zhoustla, pokud to je vůbec možné. Teprve až se začaly rýsovat první končetiny – a když viděl, že jsou čtyři, samé nohy – si plně vychutnal úspěch. Démon se konečně zcela podřídil jeho vůli.

Tři muži stáli a s úžasem hleděli na proměnu, která se před nimi odehrávala. Král a rádce zapomněli na nejistotu, připojili se k Drayfittovi u vnější hranice bariéry a sledovali, jak se k nohám připojil trup a z jednoho konce se natáhl dlouhý, štíhlý krk, zatímco z druhého vypučel hladký, černý ocas.

Hřebec! Jakýsi přízračný kůň! Hlava se zformovala a Drayfitt si poopravil názor. Byl to spíše stín velikého hřebce. Tělo i údy byly protažené, a když se kůň pohyboval, měnily se; a trup… čaroděj měl nepříjemný pocit, že kdyby na něj hleděl příliš dlouho, spadl by do démona a padal by navždy. V touze zbavit se té představy se otočil a spatřil královu tvář.

Znetvořený král, který si nebyl vědom čarodějova vyděšeného výrazu, se při pohledu na svou novou kořist zasmál: „Poskytl jsi mi úžasnou službu, Drayfitte! Je vším, oč jsem žádal, a ještě něčím víc! Mám svého démona!“

Plynulým, rychlým pohybem se mohutná hlava temného hřebce otočila k trojici. Poprvé se daly rozeznat ledově modré oči. Drayfitt oplatil vězni pohled. Zachvěl se, ale ještě mnohem víc se zachvěl, když démon arogantně zakřičel: „Vy smrtelní hlupáci! Vy dětičky! Jak jste se opovážili vtáhnout mě zpátky do tohoto světa? Neuvědomujete si, jakou zkázu jste přivolali?“

Drayfitt vedle sebe zaslechl prudké vydechnutí a uvědomil si, že Melicard je na pokraji jednoho ze svých záchvatů vzteku. Nechtěl, aby král udělal něco hloupého – něco, co by mohlo démona osvobodit – a tak vykřikl: „Ticho, stvůro! Mocí kouzel, která jsem vykonal, jsi můj služebník a uděláš, co budu chtít!“

Černý kůň výsměšně zaržál: „Nejsem takový démon, jakého jsi původně hledal, smrtelníčku! Jsem méně, a jsem víc! Zachytil jsi mě, proto že mám s tímto světem silnější pouta než všechna ostatní stvořen í Nicoty!“ Hřebec přitiskl hlavu k neviditelným stěnám klece, zkřížil zrak s Drayfittem a propálil ho pohledem. „Jsem ten, kter ému říkají Temný kůň , čaroději! Pořádně se zamysli, jistě zn áš mé jméno!“

„O čem mluví?“ odvážil se zeptat Quorin. Jednu ruku si tiskl k hrudi, jako by se snažil zabránit srdci, aby vyskočilo ven.

V mlhavém světle louče ani jeden z Drayfittových společníků neviděl, jak čaroděj zbledl jako popel. Věděl o Temném koni a myslel si, že ho zná i král. Vyprávěly se o něm legendy, některé jen asi deset let staré – legendy o démonickém koni, tvoru, jehož bývalými společníky byli i čaroděj Cabe Bedlam, legendární Gryf a taky, což bylo nejděsivější, tajemný, prokletý, nesmrtelný muž, který si říkal Shade.

„Temný kůň!“ vysoukal ze sebe nakonec čaroděj pološeptem.

Temný kůň se vzepjal do výšky, skoro jako by chtěl prorazit strop. Se směsí lítosti a hněvu démonický hřebec odsekl: „Ano! Temný kůň! Z vlastní vůle ve vyhnanství v Nicotě, v naději, že zachráním tuhle smrtelnou rovinu před hrůzami způsobovanými přítelem, který je zároveň mým úhlavním nepřítelem! A nejhorší noční můrou tohoto světa!“

„Umlč ho, Drayfitte! Už mám těch blábolů dost!“ V Melicardově hlase zazněl nebezpečný tón, který se už čaroděj naučil rozeznávat. Bál se ho skoro tolik jako toho, co se teď zmítalo za bariérou.

„Bláboly? Kéž by to jenom byly bláboly!“ Temný kůň se pootočil, takže teď jeho nelidskému pohledu čelil král. „Neslyšíš? Nechápeš? Tím, žes mě přivolal zpět, přitáhl jsi i jeho, protože já jsem byl jeho vězením! Teď je volný a může dělat každou ohavnost, kterou si zamane!“

„Kdo?“ zeptal se Drayfitt, navzdory tomu, že jeho pán čím dál víc zuřil nad jeho neposlušností. „Koho jsem to omylem osvobodil?“ To byla věc, které se během příprav nejvíc bál – že nechtě vypustí do Dračích říší nějakého démona.

Temný kůň otočil velkou hlavu zpátky k čaroději. V mrazivých očích i děsivě znělém hlasu se kupodivu ukrýval smutek: „Nejžalostnějšího tvora, jakého jsem kdy poznal! Přítele, který by obětoval vlastní život, a nepřítele, který by zabil bez nejmenší výčitky. Zloducha a hrdinu, a přitom stále téhož muže.“ Přízračný kůň zaváhal a tiše dořekl: „Čaroděje Shadea!“

II.

Tak jiné než Gordag-Ai! Tak velké!

Erini Suun-Ai rozhrnula záclonky okna kočáru, nevšímajíc si vyděšených pohledů svých dvou dvorních dam. Mírný vánek jí rozcuchal dlouhé, plavé vlasy. Vítr jí příjemně chladil bledou, jemnou pleť a ona se nakláněla a nechala si ovívat mírné, dokonalé rysy oválného obličeje tak, aby jí ochladil každý kousek kůže. Šaty, široké, barevné a bohaté, jí znemožňovaly sedět těsně u okna, a Erini by si je nejraději svlékla; nenáviděla způsob, jakým nadouvaly její štíhlou postavu.

Dvorní dámy si spolu šeptaly a trousily pohrdavé poznámky. Jejich nový domov, veliký, ohromující městský stát Talak, je nezajímal. Přišly jen z povinnosti ke své paní. Princezna, a obzvláště taková, která se má stát královnou, necestuje sama. Kočí a jezdci, kteří ji doprovázeli, se nepočítali; byli to muži. Urozená žena cestuje se společnicemi nebo přinejmenším se služebnictvem. Tak tomu bylo v Gordag-Ai, v zemi, kde dříve vládl Bronzový drak.

Erini se však nestarala o záležitosti bývalého domova. Jejím novým domovem, jejím královstvím teď byl Talak s mohutnými zikkuraty a nesčetnými prapory, hrdě vlajícími ve větru. Po patřičném dvoření se tady provdá za krále Melicarda I. a převezme své povinnosti jako manželka a spoluvládkyně. Budoucnost slibovala nekonečné možnosti a Erini přemýšlela, co ji čeká. Ne všechno bude příjemné.

Kočár nadskočil na hrbolu a hodil princeznu zpátky na sedadlo. Společnice zapištěly, znechucené hrbolatou cestou. Erini se nad jejich počínáním ušklíbla. Zastupovaly jejího otce, který téměř před osmnácti lety dohodl sňatek s nešťastným bývalým králem Rennekem IV. Melicard byl tehdy chlapec, který sotva začínal dospívat, a ona novorozeně. Setkala se s ním jen jednou, když jí bylo asi pět, takže pochybovala, že by v něm zanechala příliš dobrý dojem.

Všechny tři znepokojovaly pověsti šířící se Dračími říšemi, které se týkaly Melicardovy povahy. Někteří ho nazývali fanatickým tyranem, přestože tak o něm nikdy nemluvil nikdo z jeho vlastních lidí. Říkalo se, že se paktuje s nekromanty a že je to studený pán, bez života. A nejrozšířenější byly děsivé historky o tom, jak vypadá.

„Má jenom jednu skutečnou ruku,“ zašeptala v jednu chvíli Galea, tlustší ze dvou společnic. „Prý si ji sám uřízl, aby mohl používat to elfské dřevo, které má teď.“

„Lákají ho nejtemnější stránky čarodějnictví,“ dělala chytrou Magda, nehezká a pánovitá. „Prý mu tvář ukradl démon, takže se král musí neustále ukrývat ve stínech!“

Po těchto děsivých prohlášeních se po sobě obě dámy podívaly s dokonale shodným výrazem ubohá princezna Erini! Občas se jim nějak dařilo vypadat jako dvojčata.

Princezna nevěděla, co si o těch zvěstech myslet. Věděla, že Melicard skutečně má paži vyřezanou z vzácného elfského dřeva, kouzelného dřeva, nevěděla však proč. Bylo jí také známo, že Melicarda před téměř deseti lety postihla katastrofa, která ho připravila o vlastní paži a zohyzdila ho. Dokonce i magické léčení má občas své hranice a při neštěstí se stalo cosi, co znemožňovalo znetvoření napravit. Erini věděla, že si má brát zmrzačeného a možná děsivého muže, ale krátké vzpomínky na vysokého, pohledného chlapce se spojily s pocitem povinnosti k rodičům a vytvořily odhodlání, kterému se mohlo máloco postavit.

To neznamenalo, že nepřemýšlela – a nebála se.

Znovu se zahleděla na divadlo venku a prohlížela si mohutné hradby. Byly ohromné, přestože je pyšné zikkuraty uvnitř přesahovaly. Proti kterémukoliv obyčejnému dobyvateli byly neporazitelné, Talak však vždy stál ve stínu Tyberských hor, doupěte skutečného vládce města, zesnulého a neoplakávaného Zlatého draka, císaře dračích králů. Pro draky, ať v původní nebo častější lidské podobě, nepředstavovaly hradby žádnou překážku.

Věci se tak změnily. Jako dítě chápala, že bude vládnout po Melicardově boku, ale že kdykoliv může přijít Zlatý drak a vznést požadavky vůči městu. Teď vládl v Dračích říších zmatek; žádný dědic nezaujal místo dračího císaře – přestože se šeptalo o čemsi daleko na jihu, v Dagorském lese – a Talak byl poprvé nezávislý.

Armáda trubačů zatroubila Erini na přivítanou. Kočár nijak nezpomalil, což znamenalo, že brány jsou otevřeny a mohou projet přímo skrz ně. Strany cesty se začaly plnit místními lidmi, sedláky a vesničany; někteří byli oblečení svátečně, jiní vypadali, jako by právě dorazili z pole. Vítali ji, ale to čekala. Melicardovi rádci by jistě dokázali podobnou podívanou zařídit. Erini však byla zběhlá ve čtení tváří a emocí a ve špinavých, unavených obličejích jásajících lidí viděla nelíčenou naději, nelíčené přijetí. Chtěli královnu, vítali změnu.

Vzadu v mysli jí posměšně zněly pověsti o Melicardovi. Přinutila se nevšímat si jich a mávala lidem.

V tu chvíli projel kočár branami Talaku a nepříjemné zvěsti byly znovu pohřbeny, jak hltala očima zázraky vnitřního města.

Toto bylo území tržišť. Pestrobarevné stany a vozy soutěžily se stavbami, z nichž mnohé byly ozdobeny maličkými vícepatrovými zikkuraty, přesnými kopiemi obrů, kteří se tyčili nad tím vším. Trvalejší stavby byly hostince a krčmy, které představovaly mazaný tah, jak nalákat na bazar neopatrného poutníka, který by si tu mohl koupit několik věcí navíc, protože to bylo tak příhodně po ruce. Z hradeb visely další prapory; na většině z nich byl devět let starý vlastenecký symbol Talaku, meč křížící stylizovanou dračí hlavu. Představoval Melicardovo varování zbylým dračím klanům, včetně klanů Stříbrného draka, na jehož panství teď území města leželo.

Galea a Magda konečně podlehly rostoucí zvědavosti, zapomněly, že tu nechtěly být, a teď nad tím vším vzdychaly a žasly. Erini se pousmála a znovu se zaměřila na své nové království.

Okamžitě si uvědomila, že se tu lidé oblékají jinak, sice ještě pestřeji, ale na pohled pohodlněji než u nich. Zaznamenala i sklony nosit vojenské uniformy, což potvrzovalo zvěsti, že Melicard neustále rozšiřuje vojsko. Rázně ji pozdravila pěší jednotka, kterou minula, vyrovnaná jako řada vajíček v kovových skořápkách. Preciznost ji potěšila, doufala však, že všechen ten výcvik nebude nutný. Nejlepší vojsko je to, které nikdy nemusí bojovat, řekl jí kdysi otec.

Kočár pokračoval v jízdě městem. Čtvrť tržišť ustoupila důstojnějším stavbám, ve kterých očividně žila vyšší třída, kupci nebo nižší úředníci. I tady byla tržnice, ale v porovnání s tržišti prostého lidu vypadala klidněji. Erini se tahle část města na pohled líbila, ale postrádala tu skutečný život. Ten byl zastíněný opotřebovanými maskami politiky. Věděla, že skutečnost tady bude mírně pokřivená. Aniž si to uvědomila, ztuhla a její úsměv ztratil hloubku. Přestože se ještě nesetkala se svým snoubencem, nastal čas hrát roli, kterou ji naučili. Pro dvůr, počínaje nejnižšími dvořany, si princezna musela nasadit masku moci. Jejich věrnost k ní závisela na tom, za jak mocnou ji budou považovat.

Moc. Prsty se jí sevřely, přinutila se však narovnat je. V rozrušení a potom v obavách z toho, že konečně dorazila do Talaku, se málem přestala hlídat. Erini zalétla pohledem ke dvorním dámám. Magda a Galea civěly na palác. Žasly nad největší stavbou ve městě a bezděčného pohybu si nevšimly. Princezna se zhluboka nadechla a pokusila se uklidnit. Neodvažovala se prozradit jim svůj problém.

Ale co bude dělat s Melicardem?

Než kočár dojel k okrajovým částem královského paláce, cítila, že je připravena. Rozbouřenou, unavenou mysl měla znovu pod kontrolou. Teď ji zajímalo jen jak udělat správný dojem, až ji Melicard vyjde uvítat k úpatí palácových schodů, jak je zvykem.

„Copak ti lidé nevědí nic o protokolu?“ nakrčila Magda pánovitě nos. „Schody jsou prázdné. Všechna šlechta by měla být tady a vítat novou královnu.“

Erini, která si nervózně uhlazovala šaty, vzhlédla. Odtáhla znovu záclonku na okně a viděla to, čeho si v úzkosti předtím nevšimla. Byla to pravda; její příchod očekávala pouhá hrstka lidí, a princezna dokonce i zdálky viděla, že nikdo z nich ani v nejmenším neodpovídá popisu krále.

Kočí přitáhl koním uzdu a zastavil. Jeden z Erininých lokajů seskočil a otevřel jí dveře. Při vystupování princezna zahlédla malého, uhlazeného muže s podivnýma očima a skvělým knírem, jenž jí ze všeho nejvíc připomínal pantera, kterého si její matka kdysi koupila od jednoho kupce ze Zuu jako domácího mazlíčka. Navzdory širokému úsměvu, který jí nově příchozí věnoval, k němu Erini skoro hned pocítila odpor. Tohle mohl být jedině Melicardův rádce Mal Quorin, očividně ambiciózní muž. Co ten tu dělá místo Melicarda?

„Vaše Veličenstvo.“ Quorin uchopil ruku, kterou se princezna přinutila natáhnout, a políbil ji tak, jako dravec ochutnává svou kořist, dřív než ji zhltne.

Věnovala mu téměř zdvořilý úsměv a stáhla ruku, jakmile ji pustil. Neuděláš si ze měl loutku, starý kocoure. Mužovo chřípí se na kratičký okamžik rozšířilo, navenek však zůstal příjemný.

„Je snad můj Melicard nemocen? Doufala jsem, že zde bude, aby mne přivítal.“ Velmi se snažila nevložit do těch slov žádné emoce.

Quorin si uhladil kabát. V okázalé šedé vojenské uniformě vypadal jako parodie nějakého slavného generála a Erini doufala, že ve skutečnosti není velitelem královského vojska. „Jeho Veličenstvo vás prosí o odpuštění, princezno, a žádá v této záležitosti o shovívavost. Věřím, že jste byla informována o jeho vzhledu.“

„Přede mnou se můj snoubenec jistě ukrývat nebude.“

Rádce se matně usmál: „Dokud nepřišla zpráva od vašeho otce, že jste dosáhla plnoletosti, Melicard na smlouvu úplně zapomněl. Neberte to prosím jako urážku, paní, ale zjistíte, že se s tím stále ještě úplně nevyrovnal. Jeho fyzická… újma… to jen ztěžuje. Chápejte, pokouší se vídat tak málo lidí, jak je to jen možné.“

„Chápu to mnohem lépe, než myslíte, rádce. Ihned mne zaveďte ke králi Melicardovi. Nebudu se mu vyhýbat kvůli ráně osudu, která ho postihla. Byli jsme si zaslíbeni skoro od mého narození; jeho život je pro mne stejně důležitý jako můj.“

Quorin se poklonil: „Pak mne prosím následujte, doprovodím vás k němu. Setkáte se v soukromí… myslím, že to bude vhodný začátek námluv.“

Erini si všimla stop sarkasmu, ale nic neřekla. Mal Quorin přivolal pobočníka, který měl princezniným lidem pomoci nastěhovat se. Dvorní dámy se ji chystaly doprovodit, princezna jim však přikázala jít s ostatními.

„To je nevhodné,“ ozvala se Magda. „Jedna z nás by měla být s vámi.“

„Myslím, že v paláci nastávajícího manžela budu v bezpečí, Magdo.“ Erini se ostře podívala na rádce. „Obzvlášť když mi společnost dělá i rádce Quorin.“

„Vaši rodiče přikázali…“

„Jejich pravomoc skončila, jakmile jsme vstoupili do Talaku. Kapitáne!“ Důstojník jezdectva popojel k ní a zasalutoval. Nemohla si vybavit jeho jméno, z předchozích zkušeností však věděla, že je jí zcela oddaný. „Doprovoďte prosím mé společnice do našich komnat. A než se vrátíte do Gordag-Ai, chci vás ještě vidět.“

Kapitán, hubený muž středního věku s úzkýma očima a hladovým pohledem, si odkašlal: „Ano… Vaše Výsosti.“

Erini na okamžik zauvažovala nad jeho zaváháním, ale věděla, že teď není pravá chvíle na otázky. Otočila se zpět ke Quorinovi, který s mírnou netrpělivostí čekal. „Veďte nás.“

Rádce jí nabídl rámě a vedl ji po dlouhém schodišti dovnitř vysokého paláce. Cestou Quorin tu a tam ukázal na nějaký předmět a vylíčil jeho původ, jako najatý průvodce, a Erini předstírala, že poslouchá. Několik pobočníků a méně významných úředníků spolu s mlčící čestnou stráží se táhlo za nimi. Bylo to velmi nevhodné, princeznu však varovali, že se během let Melicardovy vlády některé věci podivně změnily. Zatím ji ale znepokojoval jen Mal Quorin a králova nepřítomnost.

Palác byl, mírně řečeno, prostorný, ale větší část vypadala nevyužívaná, jako by v jeho zdech skutečně žilo nebo pracovalo jen pár lidí. Melicard sice byl poslední žijící příslušník svého rodu, většina vládců se však neustále obklopovala houfy podlézavých dvořanů a nekonečnými řadami sloužících. Melicard si, jak se zdálo, držel jen ty nezbytné.

Až tolik se izoloval? obávala se princezna. Stav jeho mysli jí dělal větší starosti než jakékoliv fyzické jizvy. Záležel na něm osud království.

„Vaše Veličenstvo?“

Rádce Quorin si ji zvědavě prohlížel a Erini si uvědomila, že se konečně zastavili, u těžkých dvoukřídlých dveří. Stáli u nich dva hroziví, zamračení strážci se sekerami, které byly vyšší než ona. Erini uvažovala, jestli jsou to vůbec lidé.

„Nechám vás teď o samotě, princezno Erini. Jsem si jist, že s králem budete chtít mít soukromí.“

Skoro si přála, aby zůstal. Teď, když princeznu dělily od setkání se snoubencem pouhé vteřiny, ji zasáhla představa, jaké následky může mít její reakce na Melicardův vzhled. Bude je spojovat jen nenávist nebo lítost? Modlila se, aby to tak nebylo, ale…

Quorin luskl prsty. Dva velicí strážci ustoupili stranou a mohutné dveře se pomalu otevřely dovnitř. V komnatě byla jen tma. Na přivítanou tu nezářila jediná svíce.

Rádce se otočil zpět k ní a na tváři měl kočičí úsměv: „Čeká uvnitř, Vaše Veličenstvo. Musíte jen vejít.“

Taková slova právě od něj Erini posílila jako nic jiného. Královsky kývla hlavou na rádce Quorina i na stráže a klidně vstoupila do neproniknutelně čern é místnosti.

Zatímco se za ní dveře pomalu zavíraly, Erininy oči se marně snažily vyrovnat s naprostou tmou. Zápasila s touhou otočit se zpět k útěšnému světlu. Je princezna z Gordag-Ai a brzy bude královnou Talaku. Kdyby dala najevo rostoucí strach, zneuctila by své předky i potomky.

Teprve až se dveře úplně zavřely, uslyšela v komnatě dech někoho dalšího. Kdosi se k n í pomalu blížil; komnatou zněla ozvěna těžkých kroků. Srdce se jí rozbušilo a dech zrychlil. Slyš ela, jak ten druhý něčím hýbe, a pak náhle jasně vzplála zápalka a na okamžik ji oslepila.

„Odpusťte,“ zašeptal hluboký, hebký hlas. „Už jsem si tak zvykl na stíny, že občas zapomínám, jak ztracení si v nich mohou připadat jiní. Zapálím pár svíček.“

Zápalka zažehla svíci na předtím neviditelném stole a Erininy oči se přizpůsobily. Zápalka zhasla dřív, než si stačila prohlédnout ruku, která ji držela, ale druhá ruka, která hmátla po svíci, ji vylekala. Byla stříbrná a pohybovala se jako ruka loutky. Ruka ani paže nebyly z masa a kostí, ale z jakéhosi podivného, tužšího materiálu, který předstíral život.

Elfské dřevo. Tenhle příběh je tedy pravdivý!

Pak, když se svíce zvedla do vzduchu a princezna Erini poprvé zahlédla muže, jehož si měla vzít, byla ruka zapomenuta.

Vzdech, který jí unikl, se krutě odrážel mezi temnými stěnami komnaty.

* * *

Hostinským v Lovecké krčmě byl mohutný muž jménem Cyrus, který měl před několika lety tu smůlu, že mu patřila podobná krčma U vyverní hlavy. Vyplenily ji hordy dračího vévody Tomy, stejně jako celý venkov. Obzvlášť se soustředily na veliké město Mito Pica, kde byl potají vychován mocný čaroděj Cabe Bedlam. Toma nečekal, že tam Bedlama najde, jen z onoho území udělal výstražný příklad všem, kdo by se byť nevědomky odvážili chránit nepřátele dračích králů. Cyrus, stejně jako mnozí jiní, kdo přežili, pobral, co mohl zachránit, a zamířil do Talaku. Lidé z Mito Picy byli v Talaku vítáni, protože s Melicardem sdíleli nenávist k drakům. Jistou dobu byl Cyrus dokonce jedním z nájezdníků, které král tajně zásoboval – nájezdníků, kteří draky pronásledovali a zabíjeli s pomocí staré magie. Hostinský však zjistil, že mu jeho bývalá práce schází. Měl štěstí; později, při nájezdu na domov Bedlama a jeho nevěsty, byl král zmrzačen. Cíl útoku, mláďata mrtvého dračího císaře, Melicardovi proklouzl mezi prsty úplně.

Za celou tu dobu i v časech, které přišly potom, Cyrus nikdy neřekl živé duši, že čaroděj Bedlam kdysi sloužil u něj v krčmě. Začátek konce své první krčmy měl pevně vyrytý v paměti. Začínalo to nejasným obrazem: obrazem muže v plášti s kapucí, který seděl ve stínu a mlčky čekal na obsluhu…

Stejně jako muž, který seděl v koutě teď.

Cyrus cítil, že kdyby mu vlasy nezešedivěly už dávno, jistě by zešedivěly právě teď. Rychle se rozhlédl kolem, ale zdálo se, že si nikdo ničeho neobvyklého nevšiml, a nebyla tu živá duše, která by na tajemného muže čekala.

Právě když jsem se usadil. Hostinský sevřel dlaně a zamířil davem ke tmavému stolu. Mhou řil oči a přemýšlel, proč je tu tak šero, když jsou kolem svíčky. Jako kdyby ty stíny p řišly spolu s cizincem.

„Čím vám posloužím?“ Ať je to něco rychlého a snadného! prosil němě. A pak zmiz, u Hiracka, dokud ještě mám svou krčmu!

Z pláště se vynořila levá ruka, v rukavici. O dřevěný stůl cinkla jediná mince. „Pivo. Bez jídla.“

„Hned to bude!“ Cyrus poděkoval Hirackovi, jednomu z menších kupeckých bohů, popadl minci a odspěchal zpátky k pultu, kde hbitě natočil víc než plnou míru. Podá čaroději pivo, chlapík ho vypije a hostinský mu dá laskavé sbohem. Cyrus ve spěchu vrazil do několika zákazníků a pár dalších pocákal pivem, ale nevšímal si toho. Nezáleželo na ničem jiném než na tom, aby rychle obsloužil nežádoucího hosta a dostal ho odtud co nejdál.

„Tady je to!“ bouchl pivem přímo před návštěvníka a otočil se k odchodu, ale ruka ho s udivující rychlostí a drtivou silou popadla za paži a uvěznila.

„Posaď se na chvíli.“ Cyrus zaslechl v hlasu muže v kápi lehké pobavení a zbledl. S těžkým žuchnutím si sedl. Čaroděj ho pustil, skoro jako by hostinského vyzýval, ať si zkusí utéct.

„Co je tohle za město?“

Divná otázka, vzhledem k tomu, že právě čaroděj by takovou obyčejnou věc měl vědět. Přesto se Cyrus nedokázal zarazit a okamžitě odpověděl: „Talak.“

„Hmm. Všiml jsem si nějakého rozruchu. Co ho způsobilo?“

Cyrus šokovaně a vyděšeně zamrkal – jeho ústa odpovídala zcela sama: „Právě dnes přijela snoubenka krále Melicarda, princezna Erini z Gordag-Ai.“

Vnitřek šeré kápě poprvé zareagoval. Přestože Cyrus nedokázal rozeznat rysy čarodějova obličeje, byl si jistý, že vidí zmatek. Několik vteřin se pokoušel prohlédnout si mužovu tvář, ale asi měl něco s očima, protože na ni prostě nedokázal zaostřit.

„Král Melicard? Co se stalo Rennekovi IV.?“

„Rennek před časem zemřel. Poslední kus života strávil šílený jako fretka.“ Kde byl ten chlap, že neví něco tak známého?

„Byl jsem daleko, až moc daleko, krčmáři.“

Když Cyrovi došlo, že se nezeptal nahlas, otřásl se.

Čaroděj natáhl pravou ruku a prstem v rukavici se dotkl jeho čela. „Jsou tu důležití lidé, o kterých bych rád věděl. Ty znáš jejich jména. Pověz mi je a já tě pak nechám, ať se vrátíš ke své práci.“

Bylo nemožné neříct muži v kápi, co ví. Cyrovou myslí bezděčně probleskla jména, jejichž nositelé byli tak mocní a smrtelně nebezpeční, až ho to vyděsilo. Ústa vykoktala o každém z nich příběh za příběhem; většinu z nich vyslechl od stálých návštěvníků a už si je ani nepamatoval.

Konečně to skončilo. Cyrus zděšeně ucítil, že ztrácí vědomí.

* * *

Černokněžník bez zájmu sledoval, jak hostinský se zamlženou myslí vstává od stolu a vrací se ke svým povinnostem. Smrtelník si nebude nic pamatovat. Nikdo si nevzpomene, že tady čaroděj byl. Mohl dokonce zůstat, dokud nedopije pivo. Deset let neměl pivo. Dlouhá abstinence ho učinila ještě sladším.

Deset let, pomyslel si Shade, když zíral do džbánku. Uplynulo jen deset let. Byl bych řekl, že je to déle.

Myslí mu prolétly vzpomínky na nekonečný zápas v Nicotě, která byla jeho vězením, vězením, které bylo součástí jeho nepřítele i přítele. Myslel si, že na zem už nikdy nevkročí.

Deset let. Znovu si usrkl piva. Nemohl si pomoci, musel se usmát. Vlastně je to malá cena za to, co jsem získal. Velice malá cena.

Shadeovi projela hlavou ostrá bolest. Položil si ruku na čelo. Trvala jen chvíli, stejně jako ostatní, které ho po návratu přepadaly. Jakmile přešla, přestal se jí zabývat. Čaroděj si znovu loknul. Nic mu nepokazí okamžik vítězství; rozhodně ne nějaká malá bezvýznamná bolístka.

III.

Osamělá pochodeň, kterou tu smrtelníci nechali, už dávno dohořela, Temný kůň však stejně nic takového nepotřeboval. Vlastně si ani nevšiml, kdy světlo zaprskalo a zhaslo. Jeho mysl byla hluboce ponořená v bažině starostí, strachu a hněvu – a ani s jedním z toho se ještě nevyrovnal. Nejvíc ho děsilo, že se Shade potuluje po Dračích říších, volný, a může si jen tak rozsévat šílenství po netušící a svým způsobem se o to nestarající zemi.

A já ležím tady, bezmocný jako nemluvně, polapený smrtelným hlupákem, který by vůbec neměl vědět, jak udělat to, co udělal! Temný kůň se tiše, uštěpačně zasmál sám sobě. Neustále podceňoval lidskou vynalézavost – a hloupost.

Prosby o osvobození narazily na hluché uši a šílenou mysl. Melicardovi nezáleželo na ničem v íc než na jeho poslání – zbavit říše dračích klanů, ať byli draci nepřátelé , nebo ne. Že Shade může zničit zemi pro ně všechny – lidi, draky, elfy i ostatní – na tom zohavenému králi pranic nese šlo.

„Jakou hrozbou je jeden černokněžník ve srovnání s krvavým běsem dračích králů?“ zeptal se Melicard.

„Tak brzy jsi zapomněl na Azrana Bedlama?“ zařval Temný kůň. „Svou prokletou čepelí, Bezejmenným, skolil celé dračí legie, včetně samotného Rudého draka!“

Král se chladně usmál: „Za to má můj obdiv a díky.“

„Stejně snadno to mohli být lidé, smrtelníku! Azran byl stejně nebezpečný i pro svůj vlastní druh!“

„Tvor, kterému říkáš Shade, existuje od dob, kam až sahají záznamy, a přece svět přetrvává. Jestli chceš, můžeš si to s ním vyřídit, ale nejdřív posloužíš mně. To je fér.“

Bylo marné pokoušet se vysvětlit, že tu vždycky byl někdo, kdo držel Shadea na uzdě, a že ten někdo byl obvykle Temný kůň. Ano, i ostatní čarodějové s černokněžníkem bojovali a poráželi ho, ale stínový hřebec byl vždycky někde v pozadí. Teď ale byl bezmocný.

„Nuže, démone?“

Temný kůň s potlačovanou zuřivostí zaržál, kopl do neviditelné neprolomitelné stěny a zařval: „Blázne! Neslyšíš mě? Odmítá tvoje chorá mysl vidět skutečnost? Tvoje prokletá malá posedlost se nikdy nenaplní, a zatímco shromažďuješ fanatiky, Shade zničí draky i lidi! Já to vím!“

V tu chvíli se král Melicard obrátil k čaroději, který stál vedle něj, a řekl: „Pouč ho.“

Temný kůň trpěl za odmítnutí poslušnosti. Starý čaroděj Drayfitt ho znovu překvapil; vpletl do kouzelné klece mnoho bolestivých kouzel. Bolest nepřestala, dokud z inkoustově černého hřebce nezůstal jen stín zhroucený na podlaze. Nakonec se Melicard prostě otočil a odešel. Zdržel se ve dveřích jen na tak dlouho, aby čaroději předal nějaké pokyny. S králem odešel i nevyzpytatelný smrtelník, kterému říkali rádce Quorin.

Jakmile se Temný kůň ocitl o samotě se starým čarodějem, znovu se pokusil svůj případ obhájit. Marně. Drayfitt byl jedním z těch mužů, kteří ztělesňovali nejhorší i nejlepší vlastnost jeho druhu – slepou věrnost.

A tak jsem tady, odfrkl přízračný kůň rozčileně. Tady.

„Kdysi mě potkal podobný osud jako teď tebe,“ prohlásil posměšně důvěrně známý hlas. „V pasti, zdánlivě bez možnosti úniku. Myslím, že si dokážeš představit, jak jsem se cítil.“

Temný kůň se rychle sebral a soustř edil veškerou svou moc v očekávání nejhoršího.

Pochodeň náhle znovu vzplála, ale plamen byl temně červený jako krev. Uprostřed rudých stínů se vynořila postava v kápi.

„Shade… nebo Madrac…“ zahřímal Temný kůň. „Přijde se vysmívat, jenom když si je jistý, že je jeho kůže v bezpečí.“

Čaroděj se uklonil jako minstrel po úspěšném vystoupení. „Říkej mi Madrac, jestli chceš – nebo jakkoliv jinak, na tom nesejde. Je mi to jedno. Přišel jsem ti něco říct. Seděl jsem v krčmě, klidně pil a pro jednou znovu nasával ž ivot. Víš, pamatuji si. Pamatuji si všechno ze všech životů. Pamatuji si na ten osudný den a pak na agónii, když jsem byl rozerván a navr ácen zpátky do bytí, a znovu a znovu a znovu! Pamatuji si víc věcí, než ti vůbec můžu vyjmenovat!“

Po celé ty věky, kdy ho znal, Temný kůň věděl, že je Shade zatracený. Po každé smrti znovu ožíval, ať bylo jeho tělo celé, nebo ne, a byl odsouzený žít životy zasvěcené střídavě temné i světlé stránce vlastní podstaty. Pokaždé však byl jen stínem původního čaroděje. Měl jen neúplné vzpomínky, občas si nepamatoval nic. Jeho schopnosti byly proměnlivé. V zoufalé snaze být znovu celý přijímal s každou novou osobností odvozené jméno, jako třeba Madrac, a doufal, že se právě jemu nějak podaří stát se posledním, nesmrtelným. A teď, po tisíci letech, se něco změnilo, takže to bylo možné. Temný kůň pochopil a krátce v něm rozkvetla naděje: „Pak je kletba zlomena; můžeš žít v míru.“

Shade se hořce zasmál a přistoupil blíž. Nadzvedl kápi a dovolil stínovému hřebci, aby mu pohlédl do tváře – nebo spíš do rozmazané masky, která představovala tvář. „Ještě ne, drahý příteli, ještě ne, ale – Madrac se ztrácí a já si nejsem jistý, jaká osoba ho nahradí. Je zřejmé, že to bude někdo jiný z minulosti. Cítím potřebu s tebou mluvit a říct ti to, ale…“

„Jestli mě pustíš, udělám pro tebe, co můžu, Shade.“

„Pustit tě? Nebuď směšný! Raději si užívám ironie toho všeho!“

Tón čarodějova hlasu rozdmýchal obavy věčného hřebce daleko víc než vyřčená slova. Byla snad kletba nahrazena něčím temnějším, něčím mnohem děsivějším? přemítal Temný kůň. Zdálo se, že se Shadeova osobnost nepředvídatelně mění. Kdyby čaroděj nebyl šílený už předtím, jistě by pod tlakem nových muk brzy zešílel.

Shade si položil ruku na čelo, jako by chtěl zahnat bolest, a pokračoval: „Přišel jsem ti říct ještě tohle: vím, kde jsem udělal chybu – kde se moje kouzlo pokazilo. Vím, proč se nesmrtelnost, kterou jsem získal, proměnila v nekonečnou agónii. Tentokrát to můžu napravit.“

Udělal ještě krok k magické kleci. „Nemůžeš udělat nic, čím bys mi v tom zabránil. Ne, dokud jsi tady v pasti. Čaroděj, který ti obstaral tohle hezké malé místečko, použil k vytvoření klece vraadské kouzlo. Víš, co to znamená?“

Temný kůň nejdřív neodpověděl, ohromený čarodějovými slovy, hlavně těmi posledními. „Znám vraadskou magii. V této realitě už neexistuje! Vraadové už žijí jen ve svých nástupcích; jejich magie ustoupila magii tohoto světa!“

Shade krátce pokrč il rameny: „Jak myslíš. Ověř si to kouzlo sám – ach…“ možná se černokn ěžník usmál; bylo těžké říct to s jistotou. „Ty nemůžeš. Samozřejmě , jsi uvnitř, a vzory jsou venku, kolem bariéry.“

„Proč jsi přišel, Shade? Jen si popovídat?“

„Přišel jsem navzdory tomu, co mi napovídal rozum – ale – cítil jsem neodolatelné nutkání. Říkej tomu třeba vrtoch.“

„Říkej tomu svědomí,“ tiše odvětil Temný kůň.

„Svědomí? Už nemám nic tak zbytečného!“ Černokněžník v kápi začal couvat. S každým krokem byl stále nezřetelnější. Na Shadeově magii bylo vždycky něco nenormálního, nesprávného, Temný kůň však nedokázal říct co.

„Užij si tohoto ohromného panství, dokud můžeš, příteli. Až mě uvidíš příště – pokud vůbec – budu konečně pánem svého osudu, a ještě mnohem víc.“

„Shade…“ Pozdě; čaroděj se rozplynul. Ve chvíli, kdy zmizel, pochodeň znovu zhasla a Temný kůň se opět ponořil do tmy. To mu však dělalo nejmenší starosti. Mnohem víc ho zajímala krátká, matoucí návštěva jeho přítele i nepřítele.

Tvrdit, že Shadeův návrat k němu je rozporuplný, bylo takové podceňování pravého stavu věci, že se Temný kůň musel smát. Shade nedělal nic bezdůvodně, dokonce i když možná sám důvod neznal. Prostý výsměch jako důvod nestačil; tak se černokněžník v nesčetných minulých životech nikdy nechoval, alespoň ne v těch, o kterých stínový hřebec věděl.

Jak starýdoopravdy jsi? Tuhle otázku Shadeovi pokládal stále dokola, až se stala nežádoucí, ale odpověď nepřicházela. Černokněžník si nikdy nevzpomněl. Pamatoval si jen několik matných věcí; že byl ctižádostivým čarodějem a pokusil se ovládnout síly, které byly v té době známé prostě jako dobrá a zlá, světlá a temná. Snad pod vlivem tak primitivního pohledu udělal Shade v posledních krocích kouzla osudnou chybu. Síly mu nepřišly sloužit; on propadl jejich hře. Možná kouzlo dokonce uspělo, ale ne takovým způsobem, jaký čaroděj čekal. Stále tu však nebyla odpověď na otázku, která inkoustově černého oře vždycky trápila. Jak starý byl Shade, než jsme se poprvé setkali? Dost starý na to, aby si pamatoval vraady? Dost starý na to, aby byl – jedním z nich?

Byla to tak bláznivá myšlenka, že ji zahnal. Od doby, kdy se v tomto světě zničehonic a nakrátko objevili vraadové, už přišly a odešly celé generace dračích králů. Ano, lidé byli jejich potomky, ale ničím víc.

Všechny plány na nesmrtelnost nakonec selžou. Dokonce i vraadům selhaly.

Temný kůň věděl, že odbíhá od tématu. Vrátil se k důvodu Shadeovy krátké a tajemné návštěvy. Pokud se nepřišel vysmívat jeho bezmoci, jaký měl čaroděj důvod k návratu? Varovat ho? Snad. A možná ještě něco. Temný kůň se zasmál, když ho napadla další možnost. Mohlo by…

Vyrušil ho zvuk klíčů odemykajících dveře komnaty. Dnes se pořád něco děje! Vždycky jsem si myslel, že vězení je osamělé místo!

Dveře skřípavě zaprotestovaly, otevřely se a pustily do místnosti proud světla louče. Dovnitř vstoupil strážce a s očima upřenýma kamkoliv jinam než na zajatce rozsvítil pochodeň na zdi. Jakmile člověk odspěchal, dovnitř mnohem klidněji vešla druhá postava, vysoká a důvěrně známá. Hubený, starý muž tiše počkal, dokud jiný strážce, stejně dychtivý zmizet jako ten první, nepostavil mezi dveře a okraj bariéry židli.

Když byli konečně sami, Drayfitt promluvil. Očima sjel k místu napravo od Temného koně. Vypadal trochu nesoustředěně, jako by v místnosti cítil ještě někoho jiného. „Nuže… démone. Zvážil jsi požadavky mého pána?“

Stínový hřebec se posunul o kousek doleva, v marné snaze zachytit čarodějův pohled. „Co že to bylo za požadavky? Mám udělat, co přikáže – bez otázek – a on mě možná někdy pustí, abych se mohl vydat za Shadem?“

„Je to král a my ho musíme poslouchat.“

„Jsi dobře vycvičený, kouzelníčku.“

Drayfitt sebou škubl, ale nepodíval se na něho. Zjevně věděl, co by se mohlo stát, kdyby se zadíval Temnému koni do očí. „Kdysi jsem přísahal, že budu chránit toto město. Je to můj domov. Melicard je můj pán a vládce.“

„Jak říkám, dobře vycvičený! Každý král by měl mít za čaroděje takové věrné štěně!“

„Kéž bych nikdy nemusel svou moc použít!“ Drayfitt vzhlédl k jakési vzpomínce. Temný kůň v duchu zaklel.

„Tak proč jsi to udělal?“

„Král potřeboval čaroděje. Rádce Quorin mě vyhledal, věděl od svých špehů, že zastávám politicky bezvýznamné místo, ale víc než sto let, což samozřejmě přesahuje délku obyčejného lidského života. Dřív jsem se vždycky dokázal ukrýt pod pláštěm úřadu, prohlásit, že jsem svůj syn nebo nějakou podobnou lež a použít jen tolik magie, aby tomu lidé věřili. Nijak jsem netoužil kráčet ve šlépějích bratra Ishmira a bojovat s dračími králi. Taky jsem nijak netoužil vidět zkázu Talaku, což je velmi reálná hrozba, pokud se někdy Stříbrnému drakovi podaří prosadit nárok na trůn dračího císaře.“

Během let, kdy byl Temný kůň mimo, se událo tolik věcí, že bylo těžké říct, co ho ohromilo nejvíc. Stínového hřebce těšilo, že Cabe Bedlam, vnuk největšího z Pánů draků, porazil dračího císaře a v boji zabil svého otce, šíleného Azrana. Stínový kůň se s mladým smrtelníkem setkal, a dokonce s ním i nějaký čas putoval. Smrt Zlatého draka ostatní draky rozdělila; bylo sporné, kdo teď může uplatnit nárok na trůn nejvyššího z králů. Cabe Bedlam a jeho žena, Jantarová paní, vychovávali mláďata dračího císaře spolu s lidskými dětmi a pokoušeli se naučit obě rasy, jak žít vedle sebe. Zůstávalo otázkou, zda draci přijmou nejstaršího královského samce za vládce, až dosáhne patřičného věku – ať to pro draky znamená jakýkoliv věk. Mezitím se nejméně dva ze zbylých dračích králů pokoušeli uchvátit trůn svého „bratra“ na základě tvrzení, že čekat, až mladí dospějí, je příliš nebezpečné, příliš sporné. Ani jeden z nich nedokázal získat mezi ostatními draky dostatečnou podporu, Stříbrný drak však každým dnem sílil. Drayfitt věděl, že prvním krokem ke sjednocení země pak bude podrobení Talaku, nepřítele uvnitř vlastního území Stříbrného draka. A městský stát, který získal skutečnou nezávislost teprve před několika lety, se nevzdá, rozhodně ne, dokud bude Melicard králem.

„Mal Quorin mu při každé příležitosti našeptává a povzbuzuje ho k unáhleným tažením. Ti, kdo přežili Mito Picu, město zničené drakem Tomou, stá le volají po plazí krvi a jejich hlasy jsou silné. Sám Melicard je dračími králi posedlý. Když jsem byl prozrazen, uvědomil jsem si, ž e jediný způsob, jak můžu do tohoto chaosu vnést trochu klidu, je stát se součástí královského dvora, hlasem rozumu.“

„A proto jsi vyvolal démona?“ zeptal se Temný kůň s falešnou nevinností. „Jsi vskutku mistr logiky! Jaký génius! Mne by tak mazaný plán nikdy nenapadl!“

Bodavá slova roztříštila jeho rozjímání a čaroděj se vztyčil. Málem střelil po zajatci pohledem. Málem.

„Mal Quorin by si našel někoho jiného, kdo by mu tu zatracenou knihu přeložil! Někoho, kdo by se ochotněji podvolil jeho vůli! Teď jsem to aspoň já, kdo ovládá tuhle situaci a nepustí ji ze řetězu!“

„To by udělal Ishmir?“

Ta otázka Drayfitta dostala. Zmínka o bratrovi v něm probudila rychle rostoucí vztek, vztek doprovázený neopatrností. Prudce se otočil k Temnému koni, aby ho potrestal za to, že vytáhl na povrch myšlenky, které starce trápily od chvíle, kdy souhlasil s tímhle šíleným plánem. Udělal by to Ishmir? Drayfitt znal odpověď a nelíbila se mu. Střelil pohledem po stínovém hřebci a jeho oči se setkaly se studenou modří.

Temný kůň zmrazil čaroděje na místě a zmocnil se jeho nechráněné mysli. Přízračný oř se úspěchu tiše zasmál, byl to však falešný smích. Drayfitt byl naivní, ale dobrý smrtelník. Temného koně bolelo, když použil jméno jeho bratra. Znával většinu dávno mrtvých Pánů draků, včetně Ishmira, Pána ptáků.

„Odpusť mi, odpusťte mi oba,“ zamumlal, „ale nemám na vybranou.“

Z čarodějovy tváře zmizely veškeré emoce. Paže mu bezvládně visely. Víc než kdy jindy připomínal mrtvolu; Temný kůň, který mu nechtěl ublížit, opatrně začal:

„Tvá mysl patří mně, smrtelníku! Tvá duše je má! Mohl bych tě zahnat na stezku, kterou může člověk projít jen jednou, ale neudělám to – pokud mě poslechneš!“

Drayfitt se nepohnul, ale Temný kůň věděl, jak jen mohl vědět, že někde hluboko uvnitř čarodějovo podvědomí rozumí.

„Odstraníš bariéru a otevřeš dveře téhle Nicotou prokleté klece a pustíš mě ven! Udělej to a neublížím ti!“

Přestože jeho hlas duněl komnatou, stínový kůň se nebál, že by stráže venku někoho varovaly. Melicard Drayfittovi přikázal zahalit celou komnatu závojem ticha, aby se žádný zvuk nedostal za její stě ny. Přijel nějaký velmi důležitý host a král, podivně ztišený , nechtěl, aby se k té neznámé osobě donesly informace o tom, co dělá.

Majestát má mnoho tváří, pomyslel si sarkasticky Temný kůň. Kdo jen asi našeho hezkého krále Melicarda tak znervózňuje?

Drayfitt pracoval systematicky a plynule, procházel jedním pohybem kouzla za druhým. Přestože už neměl knihu, vzpomínka na první pokus mu v hlavě zůstala a Temný kůň ji vytáhl na světlo. Kdyby měl čas, přiměl by smrtelní ka zopakovat kroky nahlas, aby mohl prostudovat, jak je kouzlo utkáno. Bylo to vraadské kouzlo a černého hřebce znepokojilo, že si toho nevšiml dřív. Kdyby jen měl č as, našel by tu knihu – a toho, kdo ji objevil. Vraadská kouzla byla nebezpečná, i když na první pohled občas vypadala překvapivě jednoduše.

Temný kůň ostrým gestem zvrátil výsledek kouzla. Místo toho, aby se kolem první klece vytvořila další, rozerval už existující klec na kusy.

Starý čaroděj spustil ruce a stál tam dál nehybný jako mrtvola. Temný kůň váhavě vykročil k hranici vězení. Velmi opatrně se jednou nohou dotkl bariéry – a prošel. Vítězoslavně vyskočil ven; nevěřil, že by mu štěstí mohlo vydržet dlouho.

„Svoboda! Ach, sladká svoboda! Skvělá práce, má smrtelná loutko! Vynikající práce!“ Podíval se na čaroděje skoro laskavě. „Za odměnu si zasloužíš něco velmi cenného, cos myslím v minulých dnech postrádal. Spánek. Hluboký spánek, plný odpočinku. Dlouhé, klidné zdřímnutí dělá divy. A až se probudíš, chci, abys pro mě udělal ještě něco; najdi zdroj těch vraadských kouzel, tu knihu, a znič ji! A teď spi!“

Drayfitt se svezl k zemi.

Temný kůň se naposledy dlouze, pohrdavě rozhlédl po komnatě, která před chvílí byla jeho vězením, vzepjal se, otevřel cestu ven a zmizel po ní.

* * *

Zatímco noc ustupovala dnu, muž, jehož Temný kůň tak zoufale hledal, se zhmotnil uprostřed komnaty, která byla pravým opakem místa, kde byl stínový hřebec nedávno nucen pobývat. Třebaže to tu bylo o něco prostší než v soukromých pokojích krále Melicarda, komnaty byly elegantní a rozhodně vhodné pro krále.

Shade natáhl ruku a přejel prstem po dlouhé hraně těžké zlaté pohovky. Smetl přitom silnou vrstvu prachu. Čaroděj se možná usmál. Tuhle místnost dost dlouho, možná roky, nikdo nepoužíval.

Takže pověsti byly pravdivé. Komnaty kdysi patřily lordu Gryfovi, podivnému vládci Penacles, legendárního města vědění. Gryf byl kdysi jeho druhem, občas i přítelem, ale jen v těch dobách, kdy se Shadeovi dalo věřit. Gryf mu rozuměl víc než kdokoliv jiný, kromě Temného koně. Když si Shade stíral prach z konečku prstu, zjistil, že mu občasný protivník skoro chybí. Říkalo se, že je Gryf někde za Východním mořem a bojuje ve válce, která ne a ne skončit. Generál Toos, nijak zvlášť dobrý čaroděj, ale skvělý stratég, kterému Gryf přenechal správu města, navzdory četným prosbám různých městských úředníků neustále odmítal nasadit si královskou korunu. Místo toho se rozhodl přijmout roli regenta. Jeho moc byla stejná jako moc krále, zůstávala mu však možnost vrátit vládu zpátky Gryfovi, až a jestli se vrátí.

Čím dál lepší, usoudil Shade. Pomalu se otočil a prohlédl si všechny předměty kolem, ať ležely na podlaze, byly přitlučeny na stěnách nebo visely ze stropu. Většina věcí zůstala tak, jak si je pamatoval, včetně dvou živoucích kovových soch, které stály po obou stranách dveří. Byli to železní golemové, oživená stvoření ze studeného kovu, která bývalý vládce Penacles vyrobil, aby hlídala jeho soukromé komnaty. Dokázali být překvapivě rychlí a měli se na černokněžníka vrhnout, jakmile se zhmotnil. Na rozdíl od většiny vetřelců však Shade měl klíč k jejich ovládnutí.

Existovala slova, vepsaná hluboko do jejich jádra, která z golemů dokázala udělat jen bizarní sochy. Shade na ně ta slova mlčky vyslal dřív, než se plně zhmotnil. To, že býval zasvěcený do Gryfových tajemství, mělo své výhody. Čaroděj se tiše zasmál a potom se otočil k jedné ze stěn, kde visel předmět, který hledal – velká, umně utkaná tapisérie města Penacles.

Fakt, že tapisérie visela tady a regent ji nechtěl, prozrazoval mnohé. Byla to stará věc, dokonce starší než Shade. Jemně se jí dotknul. Generál Toos se nikdy netajil nechutí ke kouzelným předmětům, i když je trpěl. Samotná tapisérie však byla jen spojkou k jinému divu. Shade se naklonil tak blízko, jak se odvážil, a začal si pečlivě prohlížet vzor. Každá ulice, každý dům, všechno tady bylo. Přestože ji utkali v době, kdy stavěli původní Penacles, ukazovala i domy, které nebyly starší než rok nebo dva.

„I po všech těch letech pořád pracuješ bez chybičky,“ zašeptal Shade. Její tvůrce byl perfekcionista, a dokonce i Shade uznával kvalitu téhle věci.

Několik minut si tapisérii prohlížel, hledaje značky, u nichž si ani nebyl jistý, jestli je pozná. Stejně jako město se i značka během let měnila. Někdy to býval stylizovaný obraz knihy. Jindy osamělé písmeno. Během staletí ji představovalo mnoho symbolů, a některé z nich velmi nesrozumitelné.

Potřebuji tvé skvělé oči, lorde Gryfe! Tys tu značku vždycky hned našel!

A potom zahlédl maličký, zkroucený prapor, který znal důvěrněji než kdokoliv z jiných tvorů, jež dnes žili. Shade se usmál svým neviditelným úsměvem a zdálo se, že na jeho rozmazané tváři víří city. Zapamatoval si umístění a chvíli hleděl na tapiserii s otevřeným obdivem. „Jeden by řekl, že jsi živá, stará věci, a jestli ano, tak máš docela drsný smysl pro humor! Dokonce i můj – můj otec – by se možná pobavil!“

Otec. Čaroděj se zachvěl. Ne všechny vzpomínky, které se mu vrátily, byly příjemné. Rychle se znovu soustředil na úkol.

Shade znovu našel značku a začal praporek jedním prstem třít. Místnost kolem se začala ztrácet. Shade se možná usmál. Dál třel značku a Gryfovy komnaty postupně nahrazovalo něco jiného – chodba. Tapisérie tu stále byla celá, dokud se obytné místnosti úplně nevytratily. Pak vybledla i ona. Čaroděj se ocitl v chodbě, jejíž stěny lemovaly nekonečné řady polic plných silných, vázaných svazků. Všechny byly stejné, dokonce měly i stejnou barvu. Tapisérie stále fungovala.

Stál v legendárních penacleských knihovnách.

Knihovny tu byly dávno před městem. Shadeovi se vrátily vzpomínky a vybavil si některé věci, které o staré budově věděl. Postavená pod zemí, pod Penacles, větší zevnitř než zvenku a nikdy nebyla k nalezení na stejném místě jako předtím. Její původ neznal ani on, ale měl podezření, že to bylo dílo vraadů, stejně jako kouzlo, které Melicardův čaroděj použil k vytvoření klece na Temného koně.

Kromě nesčetných svazků, které tu ležely, toho tady nebylo moc k vidění. Podlaha byla z leštěného mramoru. Chodbu, v níž stál, i ostatní, které viděl, osvětloval neviditelný zdroj světla. Samotné police vypadaly jako nové, přestože Shade dobře věděl, že nejsou. Zdálo se, že v knihovně na čase nezáleží.

„Vrátil jste se po tak dlouhém čase.“

Tohle prohlášení vyšlo z úst malé postavičky s vejčitou hlavou, oblečené v obyčejném tkaném rouchu. Ruce jí sahaly téměř až k zemi, částečně i kvůli neobvykle krátkým nohám. Na hlavě neměla ani vlásek.

Jeden z gnómů – nebo možná jediný gnóm – který tu pracoval jako knihovník. Pokud si Shade vzpomínal, v knihovnách vždy byli gnómové a všichni vypadali úplně stejně.

„Deset let pro n ás dva není tak dlouhá doba,“ zasmál se čaroděj, když si vzpomněl na svoji poslední n ávštěvu tady, s lordem Gryfem.

Gnóm zřejmě nezaznamenal posměšný tón a jednoduše odpověděl: „Deset let ne. Tisíc tisíc let ano. Dokonce i pro nás dva.“

Shadeova tvář sice byla nečitelná, ale tělo mluvilo za ni. Ztuhl a pokusil se promluvit, ale nebyl si jistý, jaká slova zvolit. Gnóm se rozhodl ticho vyplnit.

„To, co hledáte, tady není. Možná je to ten kousek vědění, který knihovny odmítají uschovat.“

Čaroděje hněvalo, že se o knihovnách mluví jako o myslících bytostech. Nechtěl se cítit jako v břiše netvora. „A kde to tedy je? Existuje to!“

Knihovník pokrčil rameny a pomalu se odvrátil, v jedné ruce knihu. Knihu, která tu předtím nebyla. „Hledejte v jeskyních, snad.“

„V jeskyních?“

„V jeskyních.“ Gnóm se obrátil zpátky k Shadeovi a zahleděl se na něj jako na nešikovného mladého učedníka. „V jeskyních dračího císaře. V tom, co zůstalo z místa, kde to pro vás všechno začalo.“

Místo, kde to pro vás všechno začalo. Shade se možná usmál, ale pokud ano, byl to pochmurný úsměv. Tohle zapomněl. Vybavilo se mu to až teď a možná by byl raději, kdyby vzpomínka vůbec neexistovala – dokonce i když by byl v sázce jeho vlastní život.

IV.

Erini probudilo dopolední slunce, pronikající do její komnaty. Myšlenky i pocity měla propletené ve zpola zastřených obrazech a v plné škále emocí, od radosti až ke strachu.

Postel byla velká a velmi měkká. Pokusila se do ní zabořit, fyzicky i psychicky. Její stará postel doma – ne, v bývalém domově – byla ve srovnání s tímhle jenom kus dřeva a přikrývka. Celá komnata byla ohromující, rozlehlá, jako ostatní komnaty, které tady kromě hlavní síně viděla. Podlahu tvořily pestré mramorové dlaždice, částečně zakryté velkými kožešinovými předložkami, ležícími u různých vchodů. Ve všech rozích stály sloupy, slavnostně ozdobené zlatými květy. Zdi pokrývaly barevné tapisérie. Nábytek, včetně rámu postele, byl vyřezávaný z nejlepšího severního dubu, který byl od zničení velkých kusů lesa během děsivé, nepřirozené zimy před devíti lety velmi vzácný.

Erini si zděšeně vzpomněla na hordy ohromných kopáčů, velikých tvorů, kteří byli samý spár a kožešina, jak si tehdy probíjeli cestu k jihu, nezanechávajíce za sebou o moc víc než rozbrázděnou hlínu. Princezna se otřásla. Nebyli ani den od jejího města, když je během několika hodin všechny zabila jakási choroba, nebo co. Je zvláštní, že to bylo právě v době, kdy Melicard…

Melicard.

Erini široce otevřela oči, poddala se nevyhnutelnému a vrátila se v myšlenkách ke včerejší noci. Když vstoupila do temné komnaty, čekala toho tolik; elfské dřevo bylo to nejmenší. Navzdory tomu, že paže vypadala elegantně – bezpochyby díky nějakému zručnému umělci – pohybovala se s neobratností, která jí bude pořád připomínat, že není skutečná. Přestože byla vybarvená tak, aby odpovídala králově kůži, Erini vždycky pozná, co to je.

Protože však jako první věc v matném světle spatřila tu paži, podvědomě čekala nejhorší. Proto vzdychla, aniž viděla jeho rysy, už když si Melicard zvedal světlo k tváři. Pak konečně na snoubenci spočinula pohledem a obraz pronikl dost hluboko do šokované mysli. Šok se změnil ve zmatek a postupně v radost.

Konečně připustila, že Melicard I., talacký král a dříve v jejích očích nejpohlednější muž, je vším, v co kdy dospívají cí dívka doufala. Silné, ostré rysy, svalnatý, velitelského vzhledu, který odpovídal jeho postavení. Byl to ú žasný pohled a princezně se tak ulevilo, že mu málem vběhla do náruče a jen tak-tak mu nevyrazila svíčku z ruky.

A až pak, když už byli tak blízko sebe, rozeznala, že jeho tvář není přirozená. Když ji muž spatřil klopýtnout a zarazit se, jako v ozvěně na její vlastní reakci sevřel rty a přivřel oko – jedno oko.

Nehoda, která ho stála paži, si vyžádala i kus obličeje, přesně jak říkaly zvěsti. Protože byla do věci zapletená stará magie, tvář se nezahojila. Celé kusy kůže zůstaly odtržené, a Melicard dokonce ztratil levé oko. Když paži nepomohlo nic jiného, obstaral si král elfské dřevo, vzácné dřevo, které bylo podle pověstí vyřezáno ze stromu požehnaného duchem umírajícího elfa, a jeho řemeslníci mu vyřezali novou končetinu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Stínový hřebec.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.