Návrat stínu

*

Lynn Flewelling

FANTOM Print

2013

Copyright © 2008 Lynn Flewelling

Translation © Hana Vlčinská

Cover © Miguel Coimbra / Bragelonne 2012

ISBN 978-80-7398-567-7 (ePub)

ISBN 978-80-7398-568-4 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Lynn Flewelling v nakladatelství

FANTOM Print

Dítě proroctví

Skrytý válečník

Královna věštců

Štěstí ve stínech

Příchod tmy

Zrádcův měsíc

Návrat stínu

Bílá cesta *

Casket of Souls *

* Připravujeme, český název bude upřesněn

Tato kniha je věnována

Dougovi, Mattovi a Timovi, s láskou, za všechno.

A Nancy Jeffersové, mé přítelkyni, průvodkyni, hlavní

roztleskávačce a celkem vzato bohyni.

Už dlouho ti to dlužím, holka!

Díky za všechno tvé nadšení pro tenhle projekt

i veškeré ostatní.

Poděkování

Zvláště děkuji, jako vždy, celé své rodině a přátelům, bez nichž bych byla velice osamělá. Mé neúnavné agentce Lucienne Diverové; mé moudré editorce Anne Lesley Groellové; úžasnému malíři Michaelu Komarckovi a dobrým lidem v Bantamu. Mým čtenářům, kteří mě povzbuzují. Úžasným lidem z Flewelling Yahoo! Group a z mého Live Journalu, kteří jako vždycky vědí o mé práci mnohem víc než já a jsou vždycky připraveni pomoci a povzbudit. Velmi si toho cením. A speciální dík Mathii, fanynce, jejíž ztvárnění Korathana inspirovalo pěkný kousek mé práce.

Jsi tulák, který si nosí domov v srdci. Jsi pták, který si staví hnízdo na vlnách. Nezplodíš dítě se žádnou ženou.

Slova Dračí věštírny v Sarikali

k Aleku í Amasovi z Kerry

Kapitola 1
Jelen a vydra

Seregil nejistě balancoval na střepy posetém vrcholku zdi, netrpělivě propátrával pohledem šerou zahradu pod sebou a vyhlížel ztraceného partnera. Když se protahovali ven oknem v knihovně, byl Alek těsně za ním. Alespoň si to myslel.

Na téhle práci trvalo všechno příliš dlouho: najít cestu dovnitř, najít správný pokoj (jehož poloha neodpovídala popisu), potom najít dotyčnou ukradenou brož, jejíž držitel – jeden z nejzákeřnějších nových vyděračů v Rhíminee – ji chytře uložil do kazety s několika tucty dalšími. Seregil si musel v matném světle světelného kamene všechny pečlivě prohlédnout. Kdyby mladou dámu, jejíž pověst závisela na výsledku téhle noční práce, neměl tak rád, byl by se na celý zmatek už dávno vykašlal.

Nad vrcholky střech už se objevovaly matné šmouhy ranních červánků. Ve žloutnoucích listech v zahradě pod ním cosi šeptal slabý, ale vítaný vánek a potahoval za dlouhé, uvolněné prameny tmavých vlasů, které se Seregilovi lepily ke zpocenému čelu. Letos letní vedra přetrvávala až do počínajícího podzimu. Tenkou plátěnou košili měl propocenou skrz a pod paží páchla. Pruh z černého hedvábí, který měl ovázaný přes dolní polovinu tváře, se mu lepil na rty. Přál si prostě jít domů, za koupelí a čistými chladivými prostěradly…

Ale po Alekovi pořád nikde ani stopa.

„Hej! Kde jsi?“ zavolal tiše. Už už se chystal riskovat další zavolání, když ze stínu hrušně kousek od domu zaslechl tlumené zaklení.

„Upadla mi,“ zasykl Alek, pořád mimo dohled.

„Prosím, řekni, že si děláš legraci!“ zašeptal zpátky Seregil.

„Pst! Uslyší tě.“

Z blízké kuchyně se ozvalo varovné zaskřípání železa o kámen, jak jakýsi časně vstávající sluha rozhrnul hromádku popela v krbu.

Seregil slezl po lípě, která jim sloužila jako žebřík, s odhodláním popadnout Aleka za límec a odtáhnout ho pryč třeba násilím, jestli bude třeba.

Mladší muž byl díky tmavému oblečení ve stínech téměř neviditelný, až na blonďatý cop. Někdy během výpravy si stáhl z hlavy šátek, a zatímco na všech čtyřech horečně šátral rukama v trávě, vlasy se mu na jednom rameni zrádně leskly.

„Nech ji být!“

Alek, tvrdohlavý jako vždycky, místo toho lezl po kolenou zpátky k domu a zoufale přejížděl rukama po zastřiženém trávníku. Seregil právě natahoval ruku k copu, když se ozvalo vrznutí otevíraných dveří. Oba se vrhli na břicho na zem a ani nedýchali, zatímco kolem nich prošel mladý sluha s páchnoucími kbelíky s obsahem nočníků.

Jakmile byl pryč, Alek vyskočil a vytáhl i Seregila. „Našel jsem to! Pojď.“

„Teď máš naspěch?“

Rozběhli se ke stromu. Seregil, který šplhal lépe, propletl prsty a za jednu nohu Aleka zvedl k nejnižším větvím. Než se však stihl vydat za ním, zaslechl za sebou vyděšené vyjeknutí. Otočil se a zjistil, že přímo na něj civí sluha, prázdné kbelíky na zemi u nohou. Kratičký okamžik na sebe zírali, ale pak se dítě vzpamatovalo a vykřiklo: „Lupiči! Paní Hobbová, pusťte psy!“

Seregil šplhal nahoru tak rychle, že skoro ani necítil kůru pod rukama. Neříkali mu kdysi Kočka z Rhíminee pro nic za nic. Ve spěchu však nedával pozor a pořezal si ruku o jeden z kameninových střepů, umístěných nahoře na zdi. Nevšímal si bolesti, přehoupl se přes zeď a přistál do podřepu na chodníku vedle Aleka. Zatímco pádili pryč, boční brankou se prohnali dva obrovití mastifové a s nimi i několik mužů ozbrojených palicemi.

„Udělej to!“ zasykl Alek, oči za maskou vytřeštěné. „Udělej tu psí věc!“

„To bych se musel nejdřív zastavit, že?“ Seregil prudce oddechoval a snažil se při běhu omotat krvácející ránu cípem košile. „Za mnou!“

Chrámová čtvrť nebyla zrovna místem, kde by si nikdo nevšímal maskovaných mužů, pronásledovaných velkými psy, dokonce ani v téhle noční hodině. Skupinky metařů už pracovaly, a když Seregil zahnul za roh do Dlouhé tisové ulice, s jednou z metařek se srazil. Udržel se na nohou, ale musel se přitom nešikovně převalit přes její trakař, přičemž se podíval z očí do očí hnijícímu psovi.

„Pošlu na vás stráže, mizerové!“ zaječela za nimi, zatímco se hnali dál.

A během toho všeho nepřátelské slunce stále stoupalo a psi zkracovali náskok.

Seregil popadl Aleka za ruku a strhl ho do boční uličky, lemované krámky. Alek se od něj rychle odtáhl.

„U Bilairyho koulí, to je smrad!“

Seregil si pomyslel, že to pěkně shrnuje celou tuhle noční práci.

Na opačném konci ulice stála zeď, chránící posvátný háj za Dalnovým chrámem.

„Nahoru!“ poručil a znovu udělal z rukou oporu.

Když Alek dupl špinavou botou do zraněné dlaně a odrazil se, Seregil sebou trhl. Alek se dostal na vrchol zdi a sáhl pro něj dolů, ale znovu bylo pozdě. Smečka psů se přihnala, s vrčením a slintáním.

Seregil, zahnaný do kouta, natáhl zakrvácenou levou ruku, palec a malíček natažený, a otočil jí jako klíčem v zámku. „Soora thalassi!“

Bylo to jen malé kouzlo a jedno z mála, které se dokázal spolehlivě naučit. Tohle se mu však podařilo vždycky a už ho během let udělal nejspíš tisíckrát. Přesto však zatajil dech, než se psi prudce zastavili. Větší z nich ho zvědavě očichal a pak zavrtěl ocasem. Seregil je oba pohladil po hlavách a mávnutím ruky je odehnal.

Soudě podle výkřiků kousek za nimi se však jejich páni ještě nevzdali. Seregil s Alekovou pomocí rychle přelezl hrubou zeď. Seskočili na druhé straně a zhroutili se, prudce oddychujíce, s hlavami mezi koleny. V bukovém hájku byla ještě tma a chladno. Nad hlavami jim ve vánku konejšivě šelestilo zlátnoucí listí. Poblíž stál malý oltář a ke chrámu vedla široká cesta.

Seregil vdechoval svěží vzduch, vonící rostlinami, a nutil srdce, aby se uklidnilo. Slétlo se k nim několik hnědých chrámových holubů a vrkali si o krmení. Slyšeli, jak se pronásledovatelé na druhé straně zdi ženou kolem, proklínají psy a pořád si myslí, že je kořist někde před nimi.

„To bylo dost těsné, co?“ Alek si stáhl propocenou masku a ovázal jí Seregilovu ruku.

Sůl na rozedřené kůži zaštípala a Seregil sebou cukl. „Měkneme. Příliš mnoho zábavy. Jak se ti to, k čertu, podařilo pustit na zem?“

Alek vytáhl brož zpoza košile. Byla to jemná práce, drobný křížek posázený perlami. „Je tak malá. Chtěl jsem ji schovat na bezpečné místo, abych ji…“

„Neupustil?“

Než se Alek stačil obhájit, jakýsi vysoký hlas zavolal: „Hej, vy tam! Co si myslíte, že děláte? Tohle je posvátná půda!“

Seregil vstal a holubi se rozlétli. Spěchal k nim zpola dospělý akolyta a krátké hnědé roucho mu plácalo do hubených nohou.

Spíš síla zvyku než cokoliv jiného přiměly Aleka i Seregila zamířit ke zdi. Než však našli místo, kudy by přelezli, ucítil Seregil, jako by mu na nohy zezadu zaútočily včely, svaly se mu křečovitě stáhly a přinutily ho zastavit. Alek vyjekl, prudce se otočil a plácal se rukama po stehnech a zadku.

„Klid, bratře,“ procedil mezi zuby Seregil a otočil se k rozzuřenému Dalnanovi. „Nechceme tu nic zlého.“

„Lorde Seregile? Lorde Aleku?“ Chlapec se chvatně uklonil. „Odpusťte mi! Neuvědomil jsem si, že jste to vy. Venku byl zrovna nějaký křik a považoval jsem vás za zloděje.“

„Myslím, žes nás vyděsil stejně jako my tebe,“ odpověděl Alek s plnou silou vesnické naivity, kterou byl „lord Alek“ známý.

Akolyta se zasmál a Seregil potlačil úšklebek. Jakožto ya’shel – míšenec – Alek ještě ve dvaceti vypadal zrádně chlapecky. Všechno zlé i strádání, které ho během krátkého života potkalo – z větší části po tom, co se setkal se Seregilem – jakýmsi zázrakem nijak nezakalilo jeho nevinný výraz. Tmavě modré oči a zlaté vlasy dokázaly okouzlit každého muže či ženu, mladé či staré, stačil jen úsměv a pár dobře volených slov.

„Bohužel jdeme rovnou z Dolního Města,“ řekl Seregil a s předstíranou mrzutostí přejel rukou po svém pochybném oděvu. „Tady můj přítel potřeboval trochu duchovní útěchy po tom, jak jsme to schytali v hernách. Prohráli jsme i pláště, jak vidíte, a zapletli se do rvačky.“

„Ale co děláte až tady vzadu?“ zeptal se chlapec.

„Modlím se,“ rychle odvětil Alek. „Chtěl jsem vidět Valeria, ale bylo ještě tak brzo, že jsem chtěl nejdřív chvíli rozjímat, než vstane.“

„Jistě, pane. Doufám, že mi prominete, že jsem vás vyrušil. Řeknu mu, že jste tady.“

Seregil se za ním díval, jak odchází, a pak zvedl na Aleka obočí: „Právě jsi lhal knězi.“

„Ty taky.“

„Já lžu všem. Ty jsi hodný dalnanský chlapec.“

„Nejsem hodný dalnanský chlapec už od chvíle, co jsem tě potkal. Ale přesto…“ Alek zamířil k oltáři a tiše zazpíval jakousi modlitbu, ztělesněná zbožnost.

Seregil ho nechal být a připravoval se na setkání s Valeriem. Kněz i on byli Pozorovatelé a během let spolu mnohokrát pracovali, ale přesto se Seregilovi stáhl žaludek, když viděl, jak k nim muž kráčí, černé vousy a obočí očividně naježené.

Valerius byl už deset let Dalnův velekněz v Rhíminee, ale to nijak nezklidnilo jeho temperament. Zamířil přímo k Alekovi a ostře ho plácl za ucho.

„To je za lhaní na chrámových pozemcích, štěně!“

„Au! Promiň,“ pokorně odpověděl Alek a přitiskl si ruku k hlavě.

Na Seregila Valerius ruku nevztáhl, ale i jeho výraz stačil, aby menší muž o krok couvl. „Všechen ten štěkot a křik, který mě vyrušil v ranním rozjímání, je tvoje práce, jestli rozumím?“

„Bylo to všechno pro dobrou věc.“

Valerius si odfrkl a založil si ruce na široké hrudi. Byl seveřan, jako Alek, o půl hlavy vyšší než oni dva a postavu měl jako horský medvěd.

A taky je stejně nevrlý, kysele si pomyslel Seregil. Ale podstatně nebezpečnější, dokonce i v dobré náladě.

„No, nejspíš je to lepší, než co si myslel bratr Myus, když vás tady přistihl.“

„To bych neudělal!“ zajíkl se Alek a uši mu zrudly. „Tady ne.“

Valerius ho obdařil dalším nesouhlasným pohledem. Pravda byla, že měl Aleka rád a z toho, že podle jeho názoru sešel na scestí, vždycky obviňoval Seregila. V očích většiny lidí v Rhíminee byl Alek nedůležitý nižší šlechtic, který byl zajímavý jen poněkud skandálním spojením se zhýralým a mazaným lordem Seregilem. To, že byl ve společnosti původně představen jako Seregilův chráněnec, klepy jen posílilo. V Rhíminee to však bylo obecně plus.

„Takže se pořád držíte starých zvyků?“ bručel Valerius, zatímco kráčeli zpátky k chrámu.

„V těchhle dnech není jinak moc co dělat,“ odvětil Seregil. „Thero je pořád v Aurënenu, a tak tu není nic…“ Ledabyle mávl rukou, palec zaháknutý přes prostředníček: znamení pro práci Pozorovatele.

Valerius se zastavil kousek od sloupoví a ztišil hlas. „A Phoria vás pořád nepovolala? Už je to víc než rok, že? Po tom všem, co jste vy dva pro Skalu v Aurënenu dokázali, bych si myslel, že vás bude chtít mezi svými špehy.“

„Tak to Phorii neznáš,“ zamumlal Seregil.

„Doufáme, že ji uvidíme, až se vrátí z fronty,“ řekl mu Alek, dychtivý změnit téma. „Vévoda Tornus jí napsal přímluvný dopis a znovu jí nabídl naše služby.“

„Aha, ano. Budete během Postupu sedět s královskou rodinou?“

Seregil se na něj ušklíbl: „Ještě jsme nedostali pozvání.“

Akolyté na chrámovém nádvoří sypali holubům ranní drobky. Když se přiblížili, několik ptáků jim přilétlo vstříc a jeden přistál Alekovi na rameni. Alek mu nabídl prst a holub se na něj usadil a probíral si peří.

Seregil se na Valeria zazubil: „Vidíš? Tvůj Stvořitel ho pořád miluje, dokonce i když jsem s ním.“

„Možná,“ zamumlal Valerius.

Seregil zalitoval, že si vybral tenhle úkryt. Valeriovy posměšné poznámky o Alekovi ho zasahovaly hlouběji, než si chtěl připustit.

Přítel, partner v riskantní noční práci a talimenios – nedalo se přeložit, co všechno to slovo zahrnovalo, hluboké pouto srdce i těla, které s Alekem sdíleli. Seregil ho naučil lstím a všem trikům zlodějského řemesla, ale v srdci byl Alek stále tím čestným horalem, kterého našel v cele na severu, a za to bude Seregil vždycky vděčný. Milovat Aleka bylo téměř jako cítit se sám znovu čistý.

* * *

Valerius jim půjčil lehké pláště a vydali se k Jelenovi a vydře převléknout.

„No, mohlo to jít líp, ale aspoň máme, pro co jsme šli. Byla to největší zábava za celou věčnost!“ Alek vyhodil brož do vzduchu.

Seregil ji chytil v letu a zastrčil si ji do váčku. „Chceš ji zase upustit?“

„Našel jsem ji, ne?“ škádlil ho Alek, odhodlaný nenechat Seregila upadnout do jedné z jeho nálad. „Připusť to! Byla to zábava!“

„Zábava?“

„No, větší zábava než se poflakovat po ulici Kol nebo v nějakém šlechtickém salónu.“

„A kdy jsme se takhle poflakovali? Na dvoře jsem zrovna poněkud z módy, spolu s většinou věcí Aurënfaieů.“

„Nevděčníci,“ zabručel Alek.

Na dvoře došlo po smrti královny Idrilain přede dvěma zimami k několika nápadným posunům – přestože Idrilainina nástupkyně, královna Phoria, byla většinu roku pryč a bojovala v Myceně. Navzdory zjevnému prospěchu ze znovu otevřeného obchodu s Aurënenem vydala královský dekret: na dvoře už se neužívala jména v aurënském stylu, populární od časů první Idrilain. Jižní způsob oblékání, šperky a hudba byly také z módy. Mladí muži si nechávali růst vousy a nosili vlasy zastřižené krátce k uším.

Seregil pochopitelně odpověděl tím, že si odmítl vlasy jakkoliv stříhat. Teď už je měl kus pod ramena. Alek udělal totéž, ale zaplétal si je, aby mu nepadaly do obličeje.

Mezi běžným obyvatelstvem však byla po aurënském zboží velká poptávka. Třebaže se šlechta na veřejnosti snažila potěšit královnu, lidé neztratili touhu po luxusu a nových věcech.

* * *

Než se dostali na Podzimní trh, už překypoval ve švech. Veliké prostranství bylo po okraj naplněné barevnými markýzami a řadami stánků, kde se prodávalo všechno od laciných šperků a pleteného zboží až po živou drůbež a sýry. Na pódiu u kašny uprostřed stál královnin herold a ohlašoval jakési vítězství na řece Folcwine.

Válka proti Plenimaru se stále namáhavě vlekla a přicházela domů do Rhíminee v podobě denních hlášení vyvolávačů a rostoucího nedostatku kovu, koní a masa. Seregil měl na zdi jídelny v ulici Kol velkou mapu, posázenou mosaznými špendlíky, zaznamenávajícími postupující bitevní linii. Po krvavých bojích letošního léta Phoria a její aurënští a mycenští spojenci konečně zatlačili nepřítele zpět přes půl Myceny a drželi linie za západním břehem Folcwine. Zlato a vlna ze severu opět přitékaly na jih po znovu získané Zlaté cestě, ale na sever musely stále proudit zásoby.

Alek a Seregil, hladoví a unavení, se zdrželi tak dlouho, aby vyslechli to podstatné, a loudali se ke stánku svého oblíbeného pekaře pro krajíce teplého chleba namazaného silnou vrstvou čerstvého másla a medu.

Když zahnuli za roh do ulice Modré Ryby, vzhlédl Alek k bezmračné obloze: „Další horký den.“

„Už to nebude trvat dlouho, doufám.“ Seregil si shrnul vlhké vlasy přes rameno a pokoušel se odhalit krk vánku.

I po tak dlouhém čase připadalo Alekovi stále zvláštní kráčet důvěrně známou ulicí a nenajít na ní Kohoutka. Nechali na jeho místě postavit nový hostinec. Jelen a vydra – potměšilý odkaz na zvířecí podoby, které oba získali během Nysanderova kouzla vnitřní podstaty – byl otevřený tři měsíce a už si získal dobré jméno svým pivem, když ne jídlem. Kuchařka z Kohoutka, stará Thryis, bývala v téhle části města dobře známá skvělými pokrmy.

Když se do Rhíminee před rokem a půl vrátili, zdálo se, že postavit hostinec na stejném místě je dobrý nápad. Teď si Alek myslel, že to byl omyl. Část kamenů v základech byla stále zčernalá, drsná připomínka noci, kdy Seregil starý hostinec zapálil jako pohřební hranici pro zavražděné přátele.

„Dneska jste vy dva vzhůru brzy,“ zavolala Ema, když míjeli otevřené dveře do kuchyně. Ema byla těhotná, a když se skláněla, aby zkontrolovala obsah kotlíku bublajícího na háku nad kuchyňským ohništěm, pečlivě přidržovala lem zástěry pod velkým břichem.

„Včera v noci jsme vůbec nedorazili domů,“ odvětil Alek s mrknutím. Paní Ema byla plavovlasá, pěkná a veselá a Alek si ji hned oblíbil, přestože jejímu kuchařskému umění chybělo hodně k dokonalosti.

„Vy hříšníci! Ale vsadím se, že máte hlad. Kyne mi tady koláč na snídani, a taky se tu vaří solená treska a cibule.“

„Neobtěžuj se. Stačí čaj,“ krátce odvětil Seregil a kráčel dál. Nesnášel solenou tresku a cibuli, a už jí to řekl nejméně tucetkrát. Kuchyň tím celá páchla.

„Sejdu si dolů pro koláč později,“ rychle prohlásil Alek a popadl tác s čajem. Vzal by si i rybu, ale Seregil by ten pach v jejich pokojích nedovolil.

Dvojici, která hostinec vedla, našla Magyana – poslední zbývající čarodějka domu Orëska, která nazývala Seregila přítelem. Emin manžel Tomin byl její příbuzný, z jakéhosi městečka na jih od Ardinlee. Alek je měl oba dost rád, ale Seregil si pořád udržoval odstup, a nejen kvůli jídlu. Přestože tady bylo všecko až k poslednímu háku na hrnec nové, ani jeden z nich nedokázal vejít dovnitř, aniž by čekal, že uslyší Thryis, jak v kuchyni štěká rozkazy na Cillu nebo Diomise, jak se směje, zatímco u krbu houpá na koleni svého vnuka Luthase. Dítě bylo kromě Seregilovy kočky jediné, kdo tu noc přežil, a teď žilo v bezpečí s Cavishovými na Vodním Luhu. Kdykoliv se s chlapcem setkali, Alek stále viděl záblesky Seregilova pocitu viny; nikdy se za ten masakr nepřestal obviňovat.

* * *

Když Alek stoupal za Seregilem po schodech, pach ryby ustoupil nasládlé vůni čerstvé vody a omítky. Kohoutek býval zabydlený jako stará loď, prostoupený roky kouře z kuchyně, vařeného mýdla a žitých životů. Tohle místo bude ještě roky vonět novotou.

Pokoje ve třetím patře, které sdíleli, byly stejně dobře ukryté jako dřív ty v Kohoutkovi. Magyana zahalila dveře, vedoucí k tajnému schodišti, a vložila na schody stejně silné ochrany, jako bývaly v Kohoutkovi. A jako v bývalém hostinci i tahle ochranná kouzla byla spředena tak, aby nezpopelnila kočky.

Když Seregil došel k současným ochranám, zašeptal hesla. Stále trval na tom, aby je často měnili, přestože bylo nepravděpodobné, že by teď po nich někdo šel. Naštěstí měli s Alekem dobrou paměť. Tento měsíc to byly aurënské výrazy pro fáze měsíce.

„Aurathra.“

„Morinth.“

„Selethir.“

„Tilentha.“

Na vrcholu schodiště seděla Ruetha a čistila si bílé manžetky a packy. Nevšímala si jich, dokud Seregil neotevřel dveře, a pak jimi prolétla s vysoce zdviženým chundelatým ocasem.

Nové pokoje byly poměrně pěkné. Okna byla dost čistá, aby skrz ně bylo vidět ven, nově koupený nábytek nepáchl zatuchlinou ani kouřem a nový bílý krb rozhodně lépe táhl. Přes to všechno bíle vymalované stěny postrádaly patinu, získanou roky kouře a svíček, a ještě nebyly pokryté trofejemi z předchozí práce a dobrodružství. Jediný předmět, který přežil požár, byla soška mořské panny, stojící teď na svém místě u předních dveří. Mramorová kůže byla zčernalá od sazí a zvednutou ruku měla ulomenou, ale Alek trval na tom, že si ji nechají. Seregil si stáhl vypůjčený plášť a hodil jí ho přes hlavu.

Dveře na opačné straně místnosti vedly do ložnice, kde byla široká postel s nebesy a většinu podlahy zabíraly truhly s jejich oděvy. Oba pokoje byly ještě čisté a uspořádané.

Aspoň prozatím, pomyslel si Alek s bodnutím lítosti.

Pryč byly Seregilovy pečlivě naštosované knihy, svitky i zaprášená hromada map, které za léta nasbíral a zastrkal pod pohovku. Všechno bylo ztraceno. Nové pracovní stoly byly dobře zásobené nářadím, včetně malé výhně, ale postrádaly uklidňující změť starých zámků a podivných kousků kovu, drátu, zbraní a dřeva. Přestože Alekovi často radil, ať se nezatěžuje hromaděním věcí, byl Seregil v duši straka, nedokázal odolat ničemu užitečnému nebo lesklému.

Navzdory všem změnám byli oba rádi, že znovu mají místo, kam uniknout, když začalo být hraní si na zhýralé šlechtice ve vile na ulici Kol příliš otravné.

Umyli ze sebe noční špínu vodou z dešťového sudu na střeše, a zatímco si oblékali lehké letní pláště, jelenicové kalhoty a vysoké naleštěné boty, popíjeli čaj. Seregil zašel k malému košíčku na krbové římse a vytáhl těžký zlatý prsten. Byl osazený rubínem, na němž byl vyrytý Kliin profil. Dala jim ho v Aurënenu, navenek jako výraz vděčnosti za pomoc, kterou jí tam poskytli. Seregil ho často nosil – z hrdosti, to rozhodně, jako připomínku vzdálené přítelkyně, ale Alek měl podezření, že i ze vzdoru k Phorii a jejím poskokům.

Ostrakizovaní a nežádoucí strávili většinu předchozího roku v zářivých salónech šlechticů, kteří se s nimi ještě stýkali, a vyřizováním menších záležitostí, jako byla dnešní noční práce – často pro tytéž lidi. Seregila situace čím dál více zneklidňovala a znovu začal po nocích vyklouzávat sám, jako byl zvyklý, než se stali milenci.

Alek se až dosud ubránil pokušení sledovat ho. Seregil se zřídka zdržel déle a obvykle se vracel v lepší náladě a dychtivý vynahradit mu svou nepřítomnost. Jako obvykle se zdráhal přiznat, co ho trápí, ale o to byl sdílnější v němé řeči těla. To byl jazyk, který se Alek naučil dobře a snadno.

Možná jím Alek promlouval i teď a sděloval své rozčilení, protože když si splétal vlasy do úhlednějšího copu, Seregil ho popadl za zápěstí a přitáhl si ho k sobě. Volně Aleka objal kolem pasu, lehce mu přitiskl rty na krk a zasmál se: „Omlouvám se. Byl jsem mizera. Takže to máš opravdu pořád tak rád, drobné pošetilé úkoly, jako byl tenhle.“

„Ano. Chci říct, nebylo to nijak těžké, ale aspoň jsme pracovali.“

Seregil zvedl Alekovi ruku a přejel palcem po slabé kulaté jizvě na dlani. Byla to památka na první společnou práci, na práci, která je málem oba zabila. Seregil měl podobnou jizvu na hrudi, přímo nad srdcem.

„Možná je problém právě v tom, talí. Příliš velké riziko pro příliš nedůležité záležitosti.“

Alek pohladil milence po hladké, bezvousé tváři. „Už to tu není jako dřív, že? Doufal jsem, že návrat k práci pomůže.“

Seregil se na něj smutně pousmál. „Taky jsem si to myslel, ale nepomáhá.“

Když Alek poprvé přijel do Rhíminee, Seregil byl ještě pořád Kočkou z Rhíminee, nejodvážnějším tajným nájemným zlodějem. Když po Nysanderově smrti město opustili, Kočka taky zemřel, jak se alespoň říkalo. Jeho vzkříšení nebylo možné, aniž by to vyvolalo nevítané spekulace. Seregil byl v jistých kruzích známý jako muž, který zloděje dokázal v případě potřeby najít, a dal vědět, že našel nového člověka pro noční práci, tyhle malé podloudné úkoly se však v poslední době těžko sháněly.

Alek Seregila objal pevněji a opřel se čelem o jeho. Musel se jen trošičku sklonit. Byl teď o kousek vyšší než Seregil a na lících měl světlejší kůži; stejně jako žluté vlasy i to bylo znamení jeho lidské krve.

„Když jsme utíkali před těmi psy, nedokázal jsem myslet na nic jiného, než jaké by to bylo, kdyby nás chytili,“ zabručel Seregil. „Jen si to představ – lord Seregil a lord Alek pod zámkem v Rudé věži za obyčejné vloupání do domu? Nikdo neví, kdo doopravdy jsme a co jsme pro Skalu udělali. Byla by to hanba a zneuctění, a proč? Kvůli uklouznutí nějakého děvčete, které nedokázalo o Truchlivé noci udržet sukni dole a pak se rozhodlo, že chce řádnou svatbu? Kvůli něčemu takovému riskuji, že tě ztratím?“

„Tak proto jsi odmítl tolik prací?“

„Tys to věděl?“

„Jistěže jsem to věděl. Takže se po takové době začínáš bát?“

„Není to strach.“ Seregil naštvaně zatahal Aleka za cop. „Jenže je to všechno úplně bezvýznamné!“ Odtáhl se a hodil sebou na pohovku. „Kvůli tomuhle jsme se vraceli? Dělat poslíčky znuděným šlechticům? Kéž bychom raději zůstali v horách, lovili vlky a váleli se v trávě.“

Alek si s rezignovaným povzdechem sedl vedle něj. Když se Seregil nudil, měl vždycky nejmizernější náladu. „Možná Magyana…?“

„Ta nikdy nepotřebovala pomoc, jakou jí můžeme dát. Je to učenec, ne Pozorovatel. Kdyby Phoria dokázala polknout pýchu a přivedla Kliu i Thera zpátky z Gedre, možná bychom se zase chytili. Ale jinak?“ Vytáhl brož a znechuceně si ji přeměřil. „No, aspoň takových věcí je dost.“

Kapitola 2
Příliš – a ne dost

Na konci rhythinu Phoria a její vojsko připluli zpět do Rhíminee a Přístavní cestou vjeli do města, za chladného podzimního deště a mezi posledními červenajícími a zlatými listy. Oficiální Postup se měl konat zítra, ale i tento vstup do města byl vykonán tak obřadně a pompézně, jako by válka skončila, spíš než se vlekla v patu další rok.

Mír se stále zdál zcela mimo dosah, Phoria však přesto vydala dekret, jímž do kalendáře zahrnula další svátek – oslavu Návratu hrdinů. Vyhlášeným smyslem bylo připomenout si vítězství z předchozího roku – samozřejmě beze zmínek o porážkách – a uctít padlé. Totéž udělala královna i předchozí rok, kdy vypadaly vyhlídky lépe.

Když Alek se Seregilem, zachumlaní, aby na ně nemohl vlhký chlad od moře, stáli spolu s davy u hradby Mořského trhu, Alek si pomyslel, že deštěm prosáklé standarty a zlaté štíty, rozvěšené podél ulic, vypadají letos poněkud bezútěšně. Měli odsud dobrý výhled na královnu, když projížděla kolem. Phoria i v tomto deštěm tlumeném světle zářila ve zlatem vykládané válečné přilbě i pancíři a velký Gherilainin meč držela zvednutý před sebou. Starý meč byl ještě silnějším symbolem vlády než královská koruna, symbolem vládce i nejvyššího vojenského velitele celé země. Když Alek poprvé viděl Phoriinu matku Idrilain, měla na sobě stejnou zbroj a Gherilainin meč patřil jí.

Po Phoriině pravici jelo její dvojče, princ Korathan. Byl teď princ regent a bylo zvláštní vidět ho, válečníka stejně dobrého jako sestra, oděného místo ve velitelské uniformě ve slavnostním úředním rouchu a hladkém sametu. Seděl na hřbetě mohutného černého hřebce s lehkostí rozeného válečníka, elegantní a vznosná postava. Na rozdíl od Phorie a její mladší sestry Aralain byl k Seregilovi vždycky přátelský stejně jako jeho nevlastní sestra Klia. Alek ho za to měl rád.

Déšť zesílil v liják, ale Alek se Seregilem zůstávali a počítali regimenty i standarty. Než kolem propochodovali poslední muži ve zbrani, Alek odhadoval, že ztratili téměř pět set vojáků, a to viděli jen jednotky z Rhíminee. Povozy s pohřebními urnami nikdy nebyly součástí protokolu.

„Pojď,“ řekl nakonec Seregil skrz cvakající zuby. „Cavishovi už nejspíš dorazili.“

* * *

Naskočili dozadu na kolem jedoucí vůz a dorazili zpátky do ulice Kol, aby našli Micuma a jeho rodinu, jak na ně čekají v malovaném salónu.

Kari přispěchala obejmout Aleka, s tříletým zrzavým Gherinem opřeným o bok. Dítě natáhlo ruku a popadlo Aleka za cop: „Dejda Alek!“

„Tady jsi, můj milý chlapče!“ zavolala Kari a mlaskavě Aleka políbila na obě tváře. „Celé nádherné léto je pryč, a tys byl ve Vodním Luhu jen dvakrát? Čím tě Seregil pořád zaměstnává?“

„Dobře víš, že se nemáš ptát, lásko,“ zasmál se Micum a přikulhal, aby si podal ruku se Seregilem. Dnes byl oblečený do města, v krásně vyšívaném plášti a s nejlepším opaskem na meč, a opíral se o leštěnou hůl se slonovinovou hlavicí, vyřezanou do podoby ryby – dar od Seregila.

Pořád bylo bolestné vidět ho takto, s chromou nohou jako trvalou připomínkou onoho hrozného dne před čtyřmi lety. Všichni si nesli rány; Micumova byla nejviditelnější, ale Seregilova zdaleka nejhlubší. Jediné chvíle, kdy dával cokoliv najevo, byly noci, kdy se budil s křikem nebo pláčem, zmáčený potem. Nic z toho však nebylo vidět, když byl vzhůru a ovládal se.

Seregil starého přítele objal a pak se rozhlédl kolem: „A kde je můj ptáčínek?“

„Tady, strýčku!“ seběhla ze schodů Illia, s lehkým klopýtnutím. Mârag a Zir, Seregilovi dva velicí bílí zengatští psi, jí běželi po boku a nevlastního bratříčka nesla na zádech. Illii teď bylo deset, byla snědá a hezká jako její matka a prostřední sestra Elsbet a pokoušela se chovat jako velká. „Luthas chtěl zase vidět obrázkové knížky v knihovně. Pamatuje si je od naší poslední návštěvy. Ale jen minutku, a přinesu vám dárky!“ Postavila Luthase na zem a rozběhla se zpátky po schodech nahoru.

„Strýčku!“ Luthas se rozběhl s rozpřaženou náručí a objal Seregilovi kolena. Seregil mu rozčechral vlasy, ale Alek si v přítelových očích všiml letmého smutku.

Naštěstí byl Luthas příliš malý, aby se pamatoval na matku a prarodiče nebo na to, jak ho Seregil zachránil z hořícího hostince. Vždycky však měl Seregila obzvlášť rád, a ten byl k dítěti vždycky laskavý, přestože Alek věděl, jak se děsí dne, kdy se chlapec dozví pravdu o minulosti.

Illia seběhla zpátky dolů se dvěma objemnými hnědými balíky pod pažemi. „Tohle jsem vám udělala. Trvalo mi to celé léto!“

Alek rozbalil svůj a vytáhl z něj dobře upletený vlněný svetr. Seregil měl ten samý, z tmavší vlny.

„No vida, podívejme se na to,“ mrkl Seregil na Aleka. „Rukávy jsou stejně dlouhé… a vůbec tak nějak stejné.“

„Vezmu si ho zpátky!“ varovala ho Illia, ale díky příliš širokému úsměvu nevypadala moc dotčeně.

Seregil ji objal: „Kdepak, to ne! Jenom co uvidím první vločku, obléknu si ho a nesundám až do jara.“

„To kvůli všem těm příběhům, které jsi mi vyprávěl, jaká byla zima v tom srubu, ve kterém jste žili. Jestli ještě někdy takhle odjedete, můžete si vzít tyhle svetry!“

Alek jí dal pusu: „Děkuji. A čirou náhodou máme taky nějaká překvapení.“

Odešel do jídelny a shora z malovaného stříbrníku sundal dva malé, v hedvábí zabalené balíčky. Když se vrátil, klekl si před chlapce: „Vy první!“

Dva páry očí se vykulily – Luthasovy stejně modré, jako mívala Cilla, Gherinovy stejně oříškově hnědé jako Micumovy.

„Dálky?“ zašišlal Gherin. Byl z těch dvou plašší, držel se zpátky, zatímco Luthas odvážně natáhl ruku pro balíčky.

Látka byla volná, chlapcům se ji brzy podařilo stáhnout a šťastně výskali nad jasně malovanými draky. Alek se jim při poslední návštěvě pokusil darovat luky na hraní, ale Kari si odhodlaně dupla.

„Dej mi ještě pár let, než přijdeš a dáš jim do rukou zbraně!“ vyplísnila ho. „A kromě toho by si tou zatracenou věcí jenom navzájem vypíchli oči.“

Alek nosil luk, co si pamatoval, respektoval však její přání.

„Vidím, jak tu stojíš a předstíráš, že tě dárky nezajímají,“ řekl Seregil Illie. „Nebo už jsi na takové věci moc velká?“ Tohle byla odjakživa jejich hra.

„Ale, nezajímá mě to,“ odvětila s upejpavým úsměvem a otočila se tam a zpátky, až jí pruhovaná sukně zavířila.

„No dobrá, co s tím tedy udělám?“ podivoval se Seregil a nacvičeným trikem popadl ze vzduchu malou krabičku.

Illiiny tmavé oči se rozsvítily: „Je to něco kouzelného?“

„Obávám se, že tentokrát ne. Ale jestli mi dáš pusu, ukážu ti to.“

Illia přeskočila k Seregilovi, sedla si mu na koleno a dala mu pusu.

„Alek a já jsme ti slibovali náhrdelníky z dračích jazyků a očí. Pamatuješ?“

„Nic takového jsi mi nepřinesl!“ Legračně nakrčila nos a nedůvěřivě hleděla na krabičku. „Že ne?“

„Budeš se muset podívat, abys to zjistila.“

Illia otevřela krabičku a vytáhla dvojici maličkých perlových náušnic ve tvaru slz. „Ach, strýčku!“ vykřikla a přiškrtila ho v nadšeném objetí.

„Mladá dáma, která je už dost velká na návštěvu Královského postupu, by měla mít náležité šperky, nemyslíš?“ zeptal se Seregil s úsměvem. „A při minulé návštěvě jsem si všiml, že sis nechala propíchnout uši. Alek pro tebe má taky dárek.“

„Má paní.“ Alek jí daroval náhrdelník, který se hodil k náušnicím – tři stejné perly na drobném zlatém řetízku.

„Rozmazlujete mi děti,“ řekl se smíchem Micum. „Oba jste správní strýčci.“

Alek se sklonil, aby náhrdelník zapnul. „Přestaň se vrtět!“

„Když já se tak těším!“ prohlásila Illia. „Uvidíme královnu a Beka se na Truchlivou noc vrací domů!“

Alekovi vyklouzl řetízek z prstů a náhrdelník spadl děvčátku do klína. „Vrací se z Aurënenu?“

„Copak jste to ještě neslyšeli?“ zeptal se Micum. „Minulý měsíc jsme od ní dostali dopis. Její turma Urghazi má právě teď strážní službu na hranicích nad Cirnou.“

„A Thero?“

„Naposledy jsem slyšel, že míří zpátky do města.“

„Ale Klia ne?“ zeptal se Alek.

„Ještě ne. Na zimu je s vaší sestrou v Bôktherse. Místo turmy Urghazi poslali novou stráž.“

„Kdo jim velí?“

„To nevím. Chceš říct, že o tom nemáš žádné zprávy?“

Alek se Seregilem se po sobě s obavami podívali.

„Možná vás chtěli překvapit,“ nabídla Illia. „A já jsem to teď zkazila, že? Ale tu druhou věc jsem neřekla, že ne, maminko?“

„Druhou věc?“ zeptal se Alek.

„Beka se vdala,“ řekl mu Micum. „Myslím, že toho chlapíka znáte. Nějaký faie, kterého tam potkala, jmenuje se Nyal.“

„Náš tlumočník.“ Alek s úsměvem potřásl hlavou. „No, to není moc velké překvapení. Myslím, že se vám bude líbit.“

„Mně se bude líbit určitě,“ řekla Illa. „Beka psala, že je moc hezký!“

Seregil na ni mrkl: „To opravdu je.“

„Ale nesmíte prozradit, že jsme vám to řekli.“

Seregil jí zapnul náhrdelník a zatočil s ní, až se rozesmála. „Neplaš se, ptáčínku. Až se znovu setkáme, nezkazíme jim překvapení. Pojďme, podíváme se, co připravila kuchařka k večeři.“

* * *

Seregil si během večeře udržoval radostnou tvář, ale v myšlenkách už probíral možnosti, které nový vývoj událostí přinášel. Náhlá změna stráže nevěstila pro Kliu nic dobrého a Thero si s tím jistě dělá starosti. Proč jim neposlal zprávu? Phoria nechávala celý ten čas oblíbenou mladší sestru v neoficiálním exilu, přestože potřebovali všechny dobré velitele v poli. A teď jí tedy sebrala i doprovod, kterému Klia důvěřovala, a čaroděje? Začínal mít podezření, že Kliina „návštěva“ u jeho sestry je strategický ústup na přátelštější území.

Po večeři se znovu shromáždili u krbu v salónu, Kari a Illa s pletením, Micum s dýmkou.

„Strýčku Seregile, proč nemá královna ráda svoji sestru?“ zeptala se Illia a vzhlédla od punčochy, na které pracovala.

„No, jsou to jen poloviční sestry, víš. Klia a její dva zesnulí bratři byli děti druhého manžela královny Idrilain. A kromě toho všechny sestry spolu nevycházejí tak dobře jako ty s Bekou a Elsbet.“

„Ale proč?“ nedala se odbýt Illia.

„Není zdvořilé mluvit o záležitostech královské rodiny,“ řekla jí matka. „Starej se o svoje pletení a počítej oka. Jestli neuděláš patu správně, bude mít chudák Beka puchýře.“ Kari prožila většinu života v blízkosti Pozorovatelů a dobře poznala, kdy není rozhovor vhodný pro mladé uši.

Alek, který nějak skončil na podlaze, poskytl vítané rozptýlení tím, že nechal oba malé chlapce, aby po něm lezli, tahali ho za vlasy a zápasili s ním na rohožích. Chvíli je nechal vyhrávat a pak je lechtal, dokud nekřičeli smíchy a Illia nezapomněla na nově nalezenou důstojnost a nepřipojila se ke rvačce, aby je bránila. Psi leželi v bezpečné vzdálenosti, hlavy na tlapách, a sledovali pranici pozornýma žlutýma očima.

Alek měl pro děti slabost a nikdy to nebylo tak zřetelné jako s Cavishovými. Seregil se tomu často podivoval, protože Alek neměl žádné vlastní bratry ani sestry a jeho otec býval tulák, nikde se neusadil na tak dlouho, aby Alek získal opravdové přátele. Teď seděl Gherin Alekovi na zádech a rozplétal mu cop a Alek se tomu se smíchem podvolil jako shovívavý starší bratr.

Nebo otec, pomyslel si Seregil. Obyčejný člověk nesmíšené krve, obzvlášť Dalnan, by už teď byl ženatý a otcem jednoho či dvou dětí.

Seregil byl obvykle velmi dobrý v nepřemýšlení nad věcmi, které se mu nezamlouvaly nebo ho zneklidňovaly – měl v tom celoživotní praxi. Když se však ty zneklidňující věci týkaly Aleka, bylo těžší odsunout je z mysli.

Tahle skulina v sebeovládání byla matoucí a nemálo otravná.

Z nepříjemných myšlenek ho vytrhl dotek ruky na rameně. Stál nad ním Micum, s výrazem pochopení, o které Seregil nestál. Micum však jen s obvyklým taktem pravil: „Co bys řekl na chvilku s kartami? Už je to nějaký čas, co jsem tě obral o peníze. Můj váček mi připadá nějak lehký.“

„A bude ještě lehčí, až s tebou skončím,“ varoval ho Seregil.

„Nejsi dnes trošku nafoukaný?“

Přidal se k nim Alek, i Kari, když uložila děti do postele.

Seregil byl vděčný za rozptýlení, plně se ponořil do hry a dokázal vyhrát, aniž musel příliš podvádět.

* * *

„Nemůžu uvěřit, že nám nikdo nenapsal!“ bručel Alek, když se večer se Seregilem chystali do postele.

„Kdo říká, že nenapsali?“ namítl Seregil, zatímco seděl nahý na široké posteli a rozčesával si vlasy, zacuchané po celém dni.

Tahle místnost byla zařízená aurënským nábytkem, vzdušným a barevným. Když si Alek stáhl košili a hodil ji přes pokoj na truhlu s oblečením, průsvitné závěsy postele se líně zavlnily. „Myslíš, že nám někdo krade dopisy?“

„Pravděpodobněji je zadržují Klie a Therovi.“

„Ale Bečin dopis prošel.“

„Psala rodičům, mimo Rhíminee,“ připomněl mu Seregil. „Ne nám. Kdyby byli Pozorovatelé ještě aktivní….“ Zbytek nechal nevyřčený, jen pročesával další chumáč. Zase.

Alek si stáhl kamaše a usadil se vedle něj. „Takže co to znamená? Myslel jsem, že na nás Phoria úplně zapomněla. Přece pro ni nepředstavujeme žádnou hrozbu.“

„Jsme Kliini přátelé a pomohli jsme jí uspět v Aurënenu, když byla Phoria proti.“

„Klia byla vždycky věrná trůnu, a navíc je to jedna z nejlepších velitelek!“

„Phoria je bezdětná královna, Aleku, a už není mladá.“ Seregil vzdal rozčesávání a odhodil hřeben stranou. „Trůn si nezabezpečí jinak než silnou vůlí. Klia by si na něj mohla dělat nárok, i když je nejmladší. Podle názoru některých na něj má větší nárok než princezna Ariani, díky svým válečnickým schopnostem, a rozhodně větší než Arianina dcera.“ Ze všech Idrilaininých dětí měla děti jen Ariani, která měla stejného otce jako Phoria a Korathan. Její nejstarší dceru Elani většina považovala za jasnou dědičku.

„Klia byla mezi lidmi vždycky oblíbená,“ pokračoval. „Proč myslíš, že ji Phoria od matčiny smrti držela z dohledu? Phoria nikdy nepatřila k lidem, kteří mají příliš dobré mínění o ostatních – obzvlášť pokud jde o ty, které považuje za potenciální soupeře. To je obecně dobrá vlastnost, ale mezi sestrami už tolik ne. Šlechta je jiná, Aleku. Nikdy na to nezapomínej.“

„Ty sám jsi šlechtic,“ škádlil ho Alek.

„Jen bezvýznamný a pouze v očích Skalanů. Když na to přijde, myslím, že to mí lidé vidí správně. Ale tady jde o dědickou linii a Phoria ji hodlá ovládnout a udržet v rodu vlastního otce.“

„To zní jako chov koní,“ ušklíbl se Alek a zalezl pod přikrývky.

Seregil sfoukl lampu a připojil se k němu.

Alek si položil hlavu na Seregilovo rameno. „Ale stejně to člověka nutí přemýšlet, jestli není Phoria neplodná a tak? Proč by ji bohové takhle prokleli?“

„Je to jenom trocha smůly, nic víc. Jsem si jistý, že by jí to bylo jedno, kdyby nebyla královnou.“

„Hm. Nějak si ji neumím představit jako matku,“ souhlasil Alek a zívl.

„Někteří se k tomu hodí víc než jiní.“ Seregil líně hladil Alekovo holé rameno a těšil se z teplého těla, které se k němu tisklo. Tohle byla jedna z jeho nejmilejších chvil v celém dni. Když tak ospalý pohodlně ležel, vybavil se mu obraz Aleka hrajícího si s dětmi a bez uvažování řekl: „Pořád na to myslíš? Na to, co ti řekl věštec v Sarikali?“

Ucítil, jak se Alek vedle něj napjal, a okamžitě neopatrných slov zalitoval.

„Proč to zase vytahuješ?“

„Jejich věštby nejsou vždycky jasné, víš. Pořád si myslím, že sis něco vyložil špatně.“

Když se Alek odtáhl a posadil se, Seregilovo srdce kleslo ještě hlouběji. „Jsem tulák, který si nosí domov v srdci. Jsem pták, který si staví hnízdo na vlnách. Nezplodím dítě se žádnou ženou. A je to požehnání. Co z toho jsem nepochopil?“

„Promiň. Zapomeň, že jsem něco řekl.“

„Než to zase vytáhneš.“

„Nevytáhnu!“

„Ale ano. Stejně jako posledně, když jsme byli ve Vodním Luhu. Někdy si říkám, že tě to trápí víc než mě.“

„Jenom chci, abys byl šťastný.“

Ve tmě Aleka neviděl, ale povzdech, který mu odpověděl, mluvil sám za sebe. „Jsem. Nech to být.“

To se snadněji řekne, než udělá. Nekontrolované city Seregila znovu zalévaly a zaháněly veškerou naději na spánek. „Víš, Aleku, není důvod, proč by sis nemohl najít ochotné děvče…“

„Nech toho!“

Navzdory nebezpečnému tónu v Alekově hlase Seregil dál naléhal. „Jen říkám, že by mi to nevadilo, kdybys chtěl mít s někým dítě.“

Chvilku bylo opravdu zlověstné ticho a potom se postel zhoupla, jak ji Alek opustil. Popadl z nohou postele župan a vztekle odkráčel. Za okamžik se z chodby ozvalo odhodlané zabouchnutí dveří od knihovny.

Seregil se ohromeně posadil. Nic takového se mezi nimi nikdy předtím nestalo. Ano, měli neshody a během dlouhých zimních dnů ve srubu se do sebe dokonce dvakrát pustili, ale Alek nikdy prostě neodkráčel pryč.

Seregil si natáhl vlastní župan a vyšel na chodbu. Pod dveřmi hostinských pokojů nebylo vidět světlo, měl však podezření, že to Micum a Kari slyšeli.

Našel dveře knihovny zamčené. Bylo by snadné je odemknout, ale měl dost rozumu, aby to nezkoušel. Zmatený a nemálo provinilý se vrátil do postele a doufal, že ráno to bude lepší.

* * *

Nebylo. Alek sešel na snídani pozdě, a když se Seregilem mluvil, byly to jen naprosté nezbytnosti. Micum se po nich obou tázavě díval, ale jen co dojedli, Kari si na Seregila došlápla v zahradě.

„Cos mu udělal?“ vyptávala se; vinu už předem přisoudila Seregilovi.

„Nic!“

Upřela na něj temný pohled. „Mám toho chlapce ráda jako vlastního a každý hlupák vidí, že se trápí. Cos udělal?“

„Jen jsme se v něčem neshodli,“ řekl jí Alek z kuchyňských veřejí. Došel k nim a vzal Seregila za ruku. „Není třeba dělat si starosti. Že ano, talí?“

Seregilovi se neulevilo na dlouho. Jakmile Kari odešla, Alek ho zatáhl dozadu do zahrady, za vysoké růžové keře. Falešný úsměv byl pryč a Alek pěnil.

„Jestli mi ještě někdy navrhneš něco takového, budeš spát sám mnohem déle než jednu noc!“

„Myslel jsem, že ti pomáhám!“

„Pomáháš?“ Alek na okamžik nebezpečně přivřel oči, ale pak se jeho výraz rychle proměnil v poražený. „Ty opravdu nevidíš nic špatného na tom navrhnout mi, abych spal s někým jiným, že? To děláš, když po nocích sám odcházíš ven? Vracíš se na stará oblíbená místa na ulici Světel?“

„No, ano, šel jsem tam, ale…“

„To ne!“ zajíkl se Alek.

„Cože? Ne! Jen navštívit Eirual a pár přátel, ne spát s nimi!“ rychle ho ujistil Seregil a byla to pravda. Vlastně skoro nebyl ani v pokušení.

„A toho zelenookého? Jmenuje se Tyrien, že?“

„No… ano. Promiň, že jsem ti nic neřekl, nemyslel jsem…“

„Ty? Tys něco tak důležitého nepromyslel skrz naskrz?“

„Nikdy bych ti neublížil, talí. Nikoho jiného jsem se nedotkl, a ani nedotknu!“ zašeptal Seregil. Doufal, že ho uklidní, než je uslyší v domě. „Víš, že jsem nikdy předtím neměl nikoho, na kom by mi opravdu záleželo.“

„Se všemi těmi milenci, cos měl?“

„Nebyli to skuteční milenci, Aleku. Trocha povyražení na obou stranách, nic víc.“

Alek vypadal smutně. „Nechápu, jak jsi mohl mít tolik milenců, a žádného nemilovat.“

Seregil zaváhal, stále na velmi nejisté půdě. Nakonec pokrčil rameny a řekl pravdu, přestože zněla hloupě. „Nechápal jsem rozdíl.“

Občas byla Alekova schopnost prokouknout ho skrz naskrz požehnáním. Hněv vyhasl a nechal po sobě jen stopy smutku. „Vadí ti hodně, že už nejsi volný?“

„Jsem volný, Aleku. Jsem s tebou, protože jsem si to zvolil. A tohle bylo naposledy, co jsem o těch věcech mluvil. Přísahám při Světle a při své lásce.“ Zvedl jejich spojené ruce ke rtům a políbil Alekovi prsty. Alek si ho přitáhl ke skutečnému polibku, potom ho pustil a zamířil zpět do domu a za hosty.

Seregil ho následoval, ale jeho pocit úlevy poněkud narušovalo vědomí, že se ve skutečnosti nic nezměnilo. Alespoň pro Aleka ne.

Kapitola 3
Pohyb

Déšť se přes noc vypršel a na královnin oficiální Postup jasně svítilo slunce.

„Vypadá to jako šťastné znamení,“ podotkl Alek, hledě na potrhané mraky na modré obloze, když se Seregilem a ostatními jeli na Chrámové náměstí.

„Ano, ale pro koho?“ odvětil s ironickým úsměvem Seregil. „Stejné slunce svítí na všechny, víš.“

„Ticho, někdo vás uslyší!“ napomenul je Micum, neboť právě míjeli řady kavalerie Bílý jestřáb, patřící ke královniným favoritům.

Seregil na něj rozčilujícím způsobem mrkl, ale sklapl.

Nechali koně u podkoního na přeplněném dvoře, vyhrazeném pro šlechtu, a vstoupili na Chrámové náměstí pěšky. Alek s přáteli vyšli na hradbu Astellova chrámu, zahalení ve vyšívaných pláštích. Odsud shora vypadal dav pod nimi jako pestrobarevná mozaika. Čtyři chrámy Čtveřice se třpytily proti podzimnímu nebi, nízký a vysoký, temný a světlý.

Malí chlapci zůstali v domě, ale Illia, hrdě vyšňořená novými perlami, vzrušeně poskakovala mezi Alekem a svou sestrou Elsbet. Starší dívka byla rozvážnější, vědoma si svého tmavého roucha akolyty.

„To je tak krásné!“ prohlásila Illia, přemožená scénou pod nimi. „Elsbet, ty teď opravdu žiješ tam v tom bílém chrámu?“

„Ložnice zasvěcených jsou kousek odtamtud, ale studuji tam každý den,“ vážně odvětila Elsbet.

Náměstí lemovaly modré a zlaté vlajky, na kterých byly vyšité stříbrný půlměsíc a plamen, znak Skaly. Nejvyšší šlechtici stáli ve sloupoví Illiorova chrámu, vystrojení v kožešinách a špercích, zatímco nižší šlechta postávala pod nimi. Zbytek náměstí zaplňovali řemeslníci a kupci, které od schodů Illiorova chrámu dělila řada vojáků Královniny hlídky.

Alek si opřel lokty o parapet a kochal se vyhlídkou. „Rád bych věděl, jak by asi vypadalo opravdové vítězství.“

„Vojáci si zaslouží uvítání,“ řekl mu Micum. „A ostatní jsou rádi, že mají blízké na zimu doma.“

Přes hlavy davu na ně zamávala lady Kylith a vydala se k nim, zavěšená do své současné lásky, kapitánky Lillie z hlídky Zlatý lev. Kylith byla jako obvykle oblečená podle nejnovější módy. Výstřihy byly letos trochu menší, přesto modré hedvábné šaty dokázaly skrz těžkou spleť šperků, zdobících její hrdlo, poskytnout štědrý pohled na světlou kůži prsou. Další drahokamy jí jasně zářily ve stříbrem prokvétajících vlasech.

„Vypadáte báječně, lady!“ vřele ji uvítala Kari. Ona sama měla také šperky, ale i po všech letech prožitých ve Skale se držela cudnější severské módy. Illia jí nadšeně ukázala nové perly.

„Sakor ukazuje svou přízeň naší královně, nemyslíte, pánové?“ podotkla Kylith, když Seregila i Aleka políbila na pozdrav.

„To má štěstí, a my všichni rovněž, v těchto válečných časech, má paní.“ Alek měl Kylith vždycky rád, i přes její minulost se Seregilem. Snad proto, že bylo těžké představit si je; vypadala dost stará, aby mohla být Seregilovou matkou, zatímco Seregil, plnokrevný faie, nejspíš vypadal stejně mladě jako tehdy, když byli před lety milenci. Každopádně byla mezi šlechtici první, s kým se kdysi Alek cítil vítaný.

Zatímco čekali a dav se vlnil, poslouchal Alek ze všech stran útržky rozhovorů. Než časný příchod zimy na severu až do dalšího roku zatáhl oponu, válka se očividně pomalu otáčela ve prospěch Skaly.

Konečně ze čtyř chrámů vyšli kněží a vydali se ke středu náměstí. Illiorané měli stříbrné masky a houpali velikými kadidelnicemi, naplňujíce náměstí vlnami posvátné vůně. Astellovi kněží nesli na ramenou maličkou loď naloženou dary z úrody. Valerius v čele Dalnanů vedl černého býka vystrojeného pšenicí a granátovými jablky, s rohy zdobenými zlatem a stříbrem.

Jako poslední vyšli Sakorovi kněží, nesoucí velikou zlatou Sakorovu záštitu. Následovala je Phoria, zářící v bílém a stříbrném rouchu s dlouhou vlečkou, a slunce plálo na vyleštěné válečné přilbě a pancíři jako v zrcadle.

Doprovázel ji Korathan, který nesl na sametové podušce skalskou korunu. Za ním kráčela princezna Aralain se svou nejstarší dcerou, princeznou Elani. Aralain by měla být nástupkyní, kdyby Phoria zemřela, ale byla příliš slabá na to, aby nesla v boji Gherilainin meč.

Alek mžoural ve slábnoucím odpoledním světle a pokoušel se rozeznat Elaniny rysy. Z téhle dálky viděl jen matný obraz vážné mladé tváře pod korunkou a dlouhou záplavou plavých vlasů. Naklonil se k Seregilovi a tiše se zeptal: „Co o ní víš?“

„Nic moc,“ odvětil Seregil. „Phoria ji vychovává pro boj. A jistě je to tvrdá výchova, když se o ni stará přímo ona sama.“

Phoria, obklopená symboly Čtveřice a vlastní mocnou rodinou, zvedla meč a přistoupila k býkovi, aby provedla letošní obětování.

„Odsud Phoria vypadá úplně jako její matka,“ tiše poznamenal Micum, když kněží začali zpívat chvalozpěvy a modlitby. „Pořád mi chybí.“

Slova obřadu, nebo alespoň ta, která Alek z dálky rozeznal, byla podobná investiturní přísaze, kterou královna každoročně skládala o Truchlivé noci. Přísahala, že bude bránit zemi a podporovat vůli Čtveřice. Když skončila, kněží zaklonili krotkému býkovi hlavu a Phoria uštědřila smrtící ránu. Zvíře se ani nezazmítalo a jasná krvavá sprška se rozstříkla na Phoriinu zlatou zbroj a dláždění v příznivých vzorech.

Následovaly další modlitby.

Alek se znuděně opíral o zábradlí a pohrával si se zlatými prsteny, které si při této příležitosti nasadil. Nenáviděl šperky; nenáviděl nutnost hrát roli bezvýznamného šlechtice. A zatímco se obřad táhl, znovu se v myšlenkách zatoulal k prostému životu, který krátce sdíleli, vypovězení v horách na severu. V podobných chvílích se podivoval, proč tolik naléhal, aby se vrátili zpět.

Rozptýlený myšlenkami neviděl, co způsobilo mezi královninými lidmi náhlý rozruch. Korathan jednou rukou sestru objímal a podpíral ji, zatímco si Phoria tiskla ruku k čelu.

„Co se stalo?“

„Odněkud se vynořil jestřáb a udeřil ji do hlavy,“ zamračeně mu řekl Micum.

„Špatné znamení,“ zašeptala kapitánka Lilla a zkřížila prsty proti smůle.

„Nejsem žádný znalec ptáků, ale nevypadá to jako dobrá věc,“ zašeptala Kari za zvednutou rukou.

Seregil neřekl nic.

Brzy byl obnoven pořádek, ale zatímco Phoria pokračovala v obřadu a vyměnila válečnou přilbu za korunu, nad davem se vznášel nepokoj.

Když obřad konečně skončil, otočila se Phoria k lidem a zvedla zakrvácený meč. Hlasem cvičeným tak, aby se nesl přes bitevní pole, prohlásila: „Při Čtveřici, při Plameni a při Světle, budu bránit Skalu!“

Královská družina se přesunula do Illiorova chrámu a dali znamení, aby začalo rozdávání piva a jídla. Jak oslavy pokračovaly, dobrá i špatná znamení byla rychle zapomenuta.

* * *

Alek s ostatními šli na hostinu ke Kylith. Micum s rodinou brzy odešli, ale Seregil s Alekem zůstali, zpívali a popíjeli, a vrátili se na ulici Kol pozdě a opilí.

Bylo už dlouho po půlnoci, ale v salónu na ně čekal komorník Runcer s královským heroldem.

„Tento muž za vámi dorazil při západu slunce, lordi,“ ohlásil Runcer a stáhl se.

Seregil se zhroutil do křesla a zakalenýma očima hleděl na posla v modré. „Dobře, dobře. Co ode mě může tak pozdě chtít?“

„Poslala mě Jeho Výsost princ regent se zprávou pro vás a lorda Aleka z Břečťanového Pramene,“ odvětil muž. „Máte rozkaz hned zítra ráno navštívit královnu, v soudní síni.“

Přestože byl Alek opilý, při těch slovech se mu stáhl žaludek. „Zatknou nás?“

„Soudě podle předešlých zkušeností by nám neposílal varování předem,“ zasmál se Seregil. „Prosím, milý sire herolde, vyřiďte Jeho Výsosti mé pozdravy a ujistěte ho, že jsme pozváním poctěni a uděláme, co svedeme, abychom tam byli.“

Herold nad prostořekou odpovědí nadzvedl obočí. „Jen běžte, řekněte mu to. Nebude mu to vadit.“

„Jak si přejete, pane. Z vašich rtů k uším prince regenta.“

„Jsi opilejší, než jsem si myslel,“ zamumlal Alek, když pomáhal Seregilovi do pokoje. „Co tě to napadlo posílat takový vzkaz?“

Seregil si nezdvořile říhl a opřel se o zeď, zatímco Alek zápolil s petlicí ložnice. „Kor? Nebude mu to vadit. A patří mu to, povolat nás v takovouhle zatracenou hodinu, po noci plné oslav. Dej na moje slova, to je její práce.“

Vklopýtal dovnitř a zhroutil se obličejem dolů na postel. Než z něho Alek stačil vytáhnout cokoliv dalšího, Seregil už chrápal.

„Tak dobře. Spi si oblečený,“ zabručel Alek, nechal šaty rozházené tam, kde spadly, a následoval ho.

Kdyby byl on sám střízlivější, nejspíš by si dělal větší starosti.

Kapitola 4
Královně k nevděčným službám

Když následujícího rána vyjeli k paláci, byl Alek dost střízlivý, aby se bál, a navíc měl kocovinu. Dokonce i z matného ranního světla ho bolela hlava. Seregil se jako obvykle cítil dobře a nezdálo se, že by ho předvolání nějak zvlášť zneklidňovalo. Micum, kterého nechali na nádvoří, pochodoval tam a zpátky a očividně se obával, jestli je ještě uvidí.

„Bilairyho koule, Seregile, proč jsi mě nechal tolik pít?“ zasténal Alek.

Seregil se zachichotal. „Nechal jsem tě? Pokud si vzpomínám, během večera mi bylo několikrát řečeno ‚dej sem tu flašku, nebo odprejskni‘.“

„Takže ty jsi vůči pití stejně imunní jako vůči magii?“

„To těžko. Jenom jsem měl větší štěstí. Viděl jsi, co se mnou dělá magie.“ Bezděčně zvedl ruku k vybledlé jizvě, ukryté pod krásným kožešinovým pláštěm. „Kdykoliv bych měnil za kocovinu.“

Alekův kůň na starém dláždění špatně našlápl a zakolísal. Alekův žaludek udělal totéž. „To se ti lehko řekne.“ Skutečné obavy si nechával pro sebe. Tmavá mohutná silueta paláce už se tyčila před nimi.

Palác, postavený z černého a šedého kamene a posílený západní hradbou, chránící město, s hranatými věžemi hledícími na přístav pod sebou, byl zároveň i pevností, která nikdy nebyla úspěšně dobyta. Alek kdysi četl dějiny toho, jak královna Tamír Veliká postavila Rhíminee, vedená vizemi a nejlepšími staviteli v zemi, poté co Plenimar zničil původní hlavní město, Ero. Ve stejné době byl postaven i Dům Orësky, ale zatímco ten byl vzdušný a otevřený, palác působil uzavřeně a tísnivě.

Alespoň tentokrát přicházíme předními dveřmi, pomyslel si Alek, zatímco je sluha v livreji vedl skrz rozlehlou audienční síň a potom spletí chodeb k menší, ale o nic méně impozantní komnatě.

Tato síň byla dlouhá a spíše úzká, s řadou oken z barevného skla, zasazených vysoko pod klenutým stropem. Touto dobou ponechávala okna místnost v pološeru a byla tu zima. Na opačném konci stálo naproti trůnu, umístěném na stupínku, několik řad dubových lavic. Za trůnem visel královnin prapor a leskl se ve světle lamp.

„Posaďte se, prosím, lordi,“ řekl sluha a nasměroval je k přední lavici. „Její Veličenstvo nechalo rozkaz, abyste ji navštívili zde.“

Seregil se posadil na jednu z předních lavic a natáhl si nohy. Pořád vypadal spíš znuděně než zneklidněně. Alek se pokusil udělat totéž, ale brzy se zvedl a začal po naleštěné kamenné podlaze pochodovat tam a zpátky. Jeho kroky se dutě rozléhaly prostornou komnatou a přitahovaly pozornost ke skutečnosti, že jsou tady sami.

„Víš, jsou i lepší způsoby jak zabít čas.“ Seregil vytáhl z měšce váček s hracími kameny a kousek křídy.

Když se sklonil, aby na podlahu načrtl herní plán pro bakši, Alek ho chytil za ruku. „Přestaň! Jak to bude vypadat, až přijde?“

Seregil obrátil oči v sloup, ale narovnal se a schoval křídu. „A jak bude vypadat tvoje snaha vyšlapat v podlaze brázdu?“

Slunce slezlo dolů po zdi skoro o hodinu, než se velké dveře na opačném konci síně otevřely a dovnitř vplula Phoria s princem Korathanem a Therem.

Alek šťouchl do Seregila loktem a pokoušel se zachytit Therův pohled, ale mladý čaroděj na něj jen nepatrně kývl, když k nim došel. Nevypadalo to jako znamení, že přijde něco dobrého.

Jinak Thero vypadal skvěle. Oblékl si pro tuhle příležitost slavnostní roucho a opasek i váček měl jemně vyzdobený aurënskými vzory. Chodil teď hladce oholený a z levého ucha mu visel hladký, tmavě modrý drahokam ve stříbře, ve stylu faieů. Černé vlnité vlasy měl mnohem delší a svázané dozadu černou stuhou.

Phoria usedla na trůn a čekala, až Seregil s Alekem přistoupí a pokloní se.

„Vítejte doma, Veličenstvo,“ řekl Seregil, náhle velmi formální a uctivý.

Phoria vzala pozdrav na vědomí, ale neusmála se. Alek se kradmo podíval po jejím bratrovi; jak mohou být dvojčata, která spolu sdílela lůno, tak odlišná?

„Předpokládám, že jste zvědaví, proč jsem vás sem povolala?“ zeptala se královna.

Seregil se znovu lehce uklonil. „K vašim službám, Veličenstvo.“

„Vy tři jste Pozorovatelé, že?“

„Ano, Veličenstvo,“ odpověděl za všechny Thero. „Pod vedením mého mistra a před ním lorda Arkoniela Pozorovatelé slouží koruně od doby, kdy bylo toto město založeno.“

„Tak to říkáte. Já však věřím, že Pozorovatelé také sloužili vlastním zájmům, pod zástěrkou samozvaných ochránců. A vždycky v tajnosti.“

Thero vypadal upřímně zaražený. „Zájmy Pozorovatelů byly vždy zájmy Skaly, Veličenstvo.“

Phoria se obrátila na Seregila: „A tvoje zájmy jsou zájmy Skaly, lorde Seregile?“

Seregil se narovnal; Alek z přítele vycítil náhlý záblesk hněvu a modlil se, aby si toho Phoria nevšimla. „Ano, Veličenstvo.“

Phoria čekala, že to rozvede, ale Seregil nechal odpověď viset ve vzduchu mezi nimi.

„Ale nejsi Skalan, ani tvůj společník.“ Phoria zalétla pohledem k Alekovi. „Nepochybuji o vaší věrnosti Nysanderovi, jen o vaší věrnosti mně. Sloužili jste jemu, ne mé matce.“

„Jeho prostřednictvím jsme sloužili jí a Skale,“ vyrovnaně odvětil Seregil. „Jednou jsem byl obviněn ze zrady a mé jméno bylo očištěno. Vaše matka o mně nepochybovala.“

„Opatrně,“ zabručel Korathan.

„A ty, lorde Aleku,“ Phoria upřela plnou sílu pohledu světlých očí na něj. „Komu sloužíš ty?“

„Nikdy bych nezradil Skalu, Vaše Veličenstvo!“

Zdálo se, že jeho odpověď neudělala na královnu valný dojem, ale Alek zachytil náznak Korathanova povzbudivého úsměvu.

„Můj bratr princ mi řekl, že jsi ve své vlastní zemi ztratil jméno, Seregile,“ pokračovala Phoria. „Že jsi sice nebyl vyhnán, ale byl jsi zcela odříznut od vlastního lidu.“

„To je pravda – a jak věřím, vysvětlil také, že to bylo proto, že jsme si s Alekem zvolili Skalu a příbuzenství s vaší rodinou nad povinnosti dané zákony Aurënfaieů.“

Následoval okamžik zlověstného ticha, během něhož na sebe Seregil a Phoria zírali. Alek zatajil dech, byl si jistý, že je teď čeká rychlá cesta do cely v Rudé věži.

„A jsi věrný Skale, Seregile, nebo mé sestře?“ zeptala se nakonec Phoria.

„Pokud dovolíte, Veličenstvo, znám Seregila většinu života,“ ozval se rychle Thero. „Ručím za jeho věrnost vlastní přísahou. Riskoval pro Skalu život víckrát, než si umíte představit, a Alek s ním. Nemáte se od nich čeho obávat, ani ode mne. Všichni jsme vám k službám.“

Phoria se temně zasmála: „Buďte si jisti, že se nikoho z vás neobávám. Mluvil za tebe, lorde Seregile?“

„Ano.“

„A za tebe, lorde Aleku?“

„Ano, Veličenstvo!“

„Tak to prozatím vezměme za bernou minci. Thero, vy jste převzal místo svého mistra jako hlavy Pozorovatelů?“

„Ano, Veličenstvo. Ale během uplynulých měsíců v Aurënenu jsem toho pro vás nemohl moc udělat kromě dohlížení na obchodní dohody z princeznina rozkazu. Doufám, že jsem vám v této záležitosti sloužil dobře.“

„Vaše úsilí bylo zaznamenáno. Nicméně vám rozkazuji Pozorovatele rozpustit. Žádná další tajemství. Pokud od vás budu žádat jakoukoliv pomoc, rozkážu, a vy se nebudete zodpovídat nikomu jinému než mně. Rozumíte?“

„Ano, ale…“

„Už jsem řekla!“

Thero si přitiskl ruku k srdci a hluboce se uklonil. „Přísahám vám, při svých rukou, srdci, očích a hlasu.“

„Dobrá.“ Phoria se znovu posadila a přeměřila si Aleka a Seregila. „Pokud jde o vás dva, prozatím jsem spokojena. Vlastně pro vás mám úkol – takový, jaký se pro vás dobře hodí.“

„Jak poručíte, Veličenstvo,“ odpověděl Seregil.

„Samozřejmě. Pojedete do Aurënenu jako mí vyslanci k princezně Klie. Má nevlastní sestra se vrátí a převezme povinnosti jako velitelka v poli. Je naprosto nezbytné, aby okamžitě uposlechla, na důkaz své lásky. Co nejrychleji se s ní vrátíte. Je to jasné?“

„Jako měsíc v úplňku, Veličenstvo. Ale plavba přes Osijské moře touhle dobou – už je pozdě a mohou nastat potíže.“

„Dám vám slušnou loď.“

„Mám jet s nimi, Veličenstvo?“ zeptal se Thero.

„A k čemu byste tam byl? Mám pro vás dost práce tady. Můžete jít.“

Thero se poklonil a chvatně odkráčel. Nepodíval se na ostatní, ale Alek viděl, jak mu tvář zalil zlostný ruměnec.

„Posílám s vámi doprovod pod velením lorda Tranea. A nechala jsem připravit tohle.“ Mávla na Korathana, který sestoupil ze stupínku a podal Seregilovi tři malé, malované hůlky.

Alek je poznal; byly to hůlky pro posílání zpráv. Tyto talismany byly opatřeny jednoduchým kouzlem, obvykle nějakým druhem zprávy, která byla odeslána, když někdo hůlku zlomil. Talismany nevyžadovaly od toho, kdo je použil, žádnou magii; dokonce i Seregil mohl kouzlo vypustit.

„Červenou použijte, až dorazíte do Gedre, jako znamení, že jste bezpečně dopluli,“ vysvětlil princ. „Modrá je pro Bôkthersu. A poslední pro Kliu. Zlomí ji to ráno, kdy vyrazí zpět. Zprávy dorazí přímo ke mně.“

„Předpokládám, že tvá sestra nebude mít námitky, když princezna utne návštěvu u ní?“ zeptala se Phoria.

Seregilův výraz neprozrazoval nic než mírné překvapení. „Jsem si jistý, že ne, Veličenstvo. Chápe vážnost situace.“

Phoria vstala. „Předpokládám, že nemusím zdůrazňovat, jak je váš úkol důležitý. Sbohem, pánové, a kéž je vaše plavba rychlá.“

Když odcházela, Alek stál ztuhle v pozoru. Potom roztřeseně vydechl.

Korathan se na něj zazubil: „Tváříš se, jako byste právě unikli špalku, lorde Aleku.“

„Myslím, že jsme možná právě unikli.“ Seregil přešel ke stupínku a vyšvihl se na okraj pódia. „Tak co, jak dlouho ti trvalo, než jsi jí rozmluvil to, aby nás nechala popravit?“

„Ale ne, vůbec to nebylo tak zlé. Ale mluvilo se o vašem vyhnanství.“

To bylo na Aleka příliš. „Za co? Co jsme jí kdy udělali?“

„Ví o vaší roli v odhalení její nediskrétnosti v leranské aféře a ‚ztracené‘ zásilce zlata, ve které byla zapletená s místodržícím Bariem.“

„Ale to bylo naprosto neúmyslné!“ připomněl mu Seregil. „Když jsme začínali, nic jsme o tom netušili, a od té chvíle jsme se o té záležitosti nikdy nezmínili!“

„To je pravda, ale víš, jaká je. Byla zahanbena, politicky i osobně, a to vám nejspíš neodpustí. Ale to není všechno. Ještě je tu vaše přátelství s Kliou. A ta se teď rychle spřátelila s tvou sestrou, khirnari vlivného klanu.“

„Aha, tak proto ke mně byla ještě chladnější než obyčejně,“ řekl Seregil s křivým úsměškem. „Takže teď proti ní kuje pikle celý můj klan? Tenhle malý výlet je ve skutečnosti test věrnosti pro všechny kolem.“

„Ale Klia Phorii v Aurënenu sloužila dobře,“ namítl Alek. „Dohody, které získala, zajišťují zásoby, obchod i čaroděje, kteří pro ni bojují – to je Skale jistě k užitku?“

„Jistěže ano, jenže Phoria by si raději ukousla jazyk, než by to přiznala.“

„Proč?“

„Protože to byl plán naší matky, ne její, a Klia ho podporovala.“

„Takže Phoria stále vkládá důvěru raději do mečů než do magie,“ dodal Seregil.

„Kdykoliv, zvlášť pokud jde o skalské meče.“

„A nedohlédne za vlastní žárlivost,“ zamumlal Alek.

Korathan mu věnoval varovný pohled: „Pamatuj, kde jsi a s kým mluvíš! Je to královna a má sestra.“

Alek se chvatně uklonil: „Promiňte, Výsosti.“

„Takže jaký je plán?“ zeptal se Seregil, poté co se na Aleka i on varovně podíval.

„Vaše loď, Skřivan, kotví na nábřeží v ulici Lucerny. Vyplujete s přílivem za rozbřesku.“

„Zdá se, že královna spěchá, aby nás dostala z města.“

„Myslím, že spíš dychtí celou záležitost vyřídit.“ Korathan vytáhl zpod pláště tlustý balíček, zapečetěný královskou pečetí, a podal ho Seregilovi. „Tady jsou průvodní listiny pro khirnari Gedre a Bôkthersy, a taky Phoriiny rozkazy pro Kliu. Vraťte se rychle a možná si vysloužíte trochu přízně.“

Seregil seskočil dolů a přehnaně se Korathanovi uklonil. „Vaši královští poslíčci slyší a poslouchají, Výsosti.“

„Seregile…“

„Neměj obavy, chápu, jak je to důležité. Než půjdeme, rád bych se tě zeptal ještě na jednu věc. Jako přítele?“

Korathan zřetelně změkl: „Pokračuj.“

„Dáš mi slovo, že Phoria nechce sestře nijak ublížit?“

Korathan chviličku přemýšlel a pak si položil ruku na srdce: „Dávám ti slovo, že jí věřím, když to říká.“

„Hm. Výborně. Přivedu Kliu bezpečně domů a věřím ti, že zajistíš její bezpečí, až bude tady.“

„Jednoho dne tě drzý jazyk dostane do vážných nepříjemností.“

„Už se stalo. A stane se zase, předpokládám. Buď opatrný, Výsosti. Jsem rád, že jsi to ty, kdo stojí po boku trůnu.“

Rozloučili se, ale teprve když byli z paláce venku, se Alek konečně volně nadechl. „Phoria musela být s našimi odpověďmi spokojená, jinak by nás tím nepověřila, že?“

Seregil pokrčil rameny; vypadal teď rozčileněji než předtím, když je Phoria urážela. „Mohlo to být horší. Alespoň máme něco smysluplného na práci.“

Alek čekal, že řekne víc, ale Seregil byl nezvykle tichý celou cestu do Orësky, kde chtěli dohnat Thera.

Lhali jsme, uvědomil si Alek. Kdyby si měli vybrat, jestli následovat Phorii nebo Kliu, neváhali by. Modlil se, ať k tomu nikdy nedojde.

* * *

Za zdmi zahrad, obklopujících Dům Orësky, vládlo věčné léto. Zářivě bílý palác se čtyřmi věžemi s kopulemi se leskl pod bezmračným modrým nebem. Byly tu záhony květin a bylin i hájky stromů obsypaných všemi druhy ovoce. Mnoho z nejexotičtějších přinesla Magyana, jak je nacházela během let putování.

Když vešli do rozlehlého atria, sluhové v červených livrejích se jim ukláněli. Skrz středovou kopuli proudilo dovnitř slunce a skvostná mozaika, dláždící vstupní komnatu, se leskla v jeho svitu. Velký Illiorův drak byl znovu celý. Při pohledu na ladné oblouky, tucty čarodějů v pláštích a učedníky, kteří poklidně kráčeli za svými záležitostmi, to vypadalo, jako by se zkázonosný plenimarský útok nikdy nestal. Ale Nysander je pryč, připomněl si Alek, stejně jako Mardus a jeho stoupenci. Dům Orësky však zůstal, silný a mocný. Proč se Phoria tolik snaží odsunout je?

„Na co tak zíráš,“ zasmál se Seregil, když přešli ke schodišti vedoucímu k věži, která teď patřila Therovi. Než však vyšli nahoru, už se neusmíval. Od svého návratu byli v Orësce několikrát, navštívit Magyanu, ale těmto místnostem se až dosud vyhýbali.

Na Alekovo zaklepání odpověděl Wethis. Mladý sluha od doby, kdy ho Alek viděl naposledy, vyrostl a začínala mu růst ucházející bradka. „Lordi! Rád vás vidím. Mistr Thero a paní Magyana čekají dole v salónu.“

Strmé hromady zaprášených rukopisů ve vstupní síni byly pryč, stejně jako přeházené pozoruhodnosti, pokrývající každý rovný povrch. Teď bylo všechno urovnané a čisté, ačkoliv důkazy Therovy práce byly všude patrné v úhledně uspořádaných knihách, papírech a nejrůznějších tyglících, které zvolna bublaly nad malými ohňovými koši. Na ochozu pod kopulí z olovnatého skla se leskla čerstvě naleštěná ocel a měď astronomických přístrojů, které tu byly rozmístěné. Bylo to pěkné i smutné zároveň a Alek viděl v Seregilových šedých očích válčit stejné pocity, jak se rozhlížel kolem a poprvé to všechno viděl.

Malovaný salón se změnil méně, třebaže byl úhlednější. Pokoj stále lemovaly krásné nástěnné malby s netvory a divy a jejich magie pořád přitahovala zrak, třebaže už Alek věděl, jak to je. Bohatě polstrovaný nábytek zůstal stejný, omšelý a pohodlný.

Když je Wethis pobídl dovnitř, čarodějové vstali z křesel u krbu. Magyana je objala a úsměv jí prohloubil vějířky vrásek v koutcích očí a úst. „Takže pro vás konečně našla nějakou práci, že ano? Dala vám moje hůlky na zprávy?“

Seregil je vytáhl z pláště a podal jí je. „Myslíš, že je nějak upravili?“

„To by bylo velmi obtížné.“ Nicméně si je všechny pečlivě prohlédla. „Ano, tyhle jsou moje a pořád s náležitým kouzlem. Neměli byste s nimi mít potíže.“

„Phoria ti musí věřit, když tě je nechala udělat,“ podotkl Alek. „Zdá se, že nemá moc ráda čaroděje, hlavně ne ty, co znali Nysandera.“

„Přišel za mnou její bratr.“

„Mysleli jsme si, že byste si rádi vzali i tyhle.“ Thero sáhl do rukávu a podal Seregilovi další sadu hůlek, podobných, ale pomalovaných jinými barvami. „Žlutá je pro Gedre a zelená pro Bôkthersu. Hnědá je pro případ, že by se Klia rozhodla sestře vzepřít. Zprávy dojdou ke mně.“

„Děkuji ti. Aleku, vezmi si je, ať se nám nepopletou. A myslím, že nechceme, aby kapitán Traneus viděl, jak je používáme.“

Magyana prudce zvedla obočí. „Ten had? Dávejte si na něj pozor.“

„To bude těžké, když uvážíme, že mu Phoria svěřila velení jako našemu doprovodu.“

„Co se k čertu děje, Thero?“ zeptal se Alek. „Proč Klia povolala tebe i turmu zpátky předem, když se stejně chystala zavolat zpět i Kliu? Opravdu si myslí, že by ji Klia zradila?“

Thero ukázal na křesla u krbu a nalil do zdobených křišťálových pohárů víno. „Nevím, samozřejmě, co se královně honí hlavou, ale nemohlo jí uniknout, že si Klia v Aurënenu získala velké množství přátel.“

„A Phoria se bojí, že by se z těch přátel mohli stát Kliini spojenci?“ ušklíbl se Seregil. „To je urážka Klii i faieů zároveň.“

„Dalo by se to tak chápat,“ odvětil čaroděj. „Princ Korathan však v dopisech naznačil, že je Phoria jen opatrná.“

„Anebo se začíná projevovat rodinné dědičné šílenství,“ zamumlal Alek.

„Královna Phoria není šílená,“ ujistila ho Magyana. „Je to ale mazaná vládkyně, a opatrná. Bojím se, že dokud před ní princezna Klia nepoklekne, bude opatrnost vítězit.“

„Jak Klia reagovala na to, že jí vzali turmu Urghazi?“

„Phoriin rozkaz naznačoval, že má kapitánka Beka Cavishová připravit zbytek regimentu na příchod velitele,“ odvětil Thero.

Seregil se na něj mazaně usmál. „To zní, jako by ses stal jejím blízkým rádcem, zatímco jste tam spolu byli tak dlouho.“ Když se na tvářích mladého čaroděje rozlil slabý ruměnec, zazubil se ještě víc.

Klia – a Thero? Alek si ty dva představil jako pár a pokoušel se nesmát.

Thero se rychle vzpamatoval a zeptal se: „Takže co se stalo v paláci, poté co mě Phoria poslala pryč? Vidím, že oba máte hlavu na krku.“

Seregil rychle načrtl situaci a potom se obrátil na Magyanu: „Co mi můžeš říct o Traneovi?“

„Nikdy jsem o něm neslyšela, až do té strašné zimy v Myceně, když Idrilain ležela a umírala, těsně před tím, než vás oba poslali do Sarikali. Potom se zdálo, že se bez něj Phoria nikam nehne. Býval desátníkem v její stráži a pak z něho byl najednou kapitán a lord. Má hnusný zvyk vynořit se jako toulavá kočka kdekoliv, kde někdo vyjádří podporu komukoliv jinému než jí. Tehdy mě rozhodně sledoval.“

Alek si povzdechl: „Tolik k tomu, že nám důvěřuje.“

„Pravděpodobně ho posílá špehovat Kliu, ne nás,“ řekl Seregil. „A kromě toho se nemáme čeho bát. Uděláme přesně to, co Phoria chce.“

„Královna neponechává nic náhodě a ráda drží v ruce všechny karty,“ varoval je Thero. „Byl bych vás varoval, ale sleduje mě od chvíle, kdy moje loď včera připlula. Dostali jste některý z mých dopisů?“

„Takže jsi nám psal? Ne, ani jeden,“ odpověděl Seregil. „Je Klia v pořádku?“

„Ano, a tvůj klan ji má velmi rád, i jejich spojenci.“

„Myslíš, že se vrátí?“ zeptala se Magyana.

Thero přikývl. „Jistěže ano. Od chvíle, kdy Aurënfaieové podepsali smlouvu, nechce nic jiného. Bylo to pro ni velmi těžké dostávat zprávy o válce a nemoci nic dělat.“

Starší čarodějka si povzdechla. „Phoria byla velmi hloupá, držet tak schopnou velitelku mimo bojiště.“

„Vypadá to, že jí to konečně došlo,“ řekl Seregil.

„Jak je na tom Klia s rukou, Thero?“ zeptal se Alek.

„Zahojila se dobře.“ Během diplomatické návštěvy v Sarikali stál Kliu jed z rukou vraha dva prsty na pravé ruce. „Jed nenechal trvalé následky, ale může teď ruku používat jen omezeně.“

„Naznačila vám nějak Phoria, co má v plánu, až uděláte tohle?“ zeptala se Magyana.

„Ne. Řekl bych, že čeká, jestli opravdu poslechneme.“

„A?“

„Poslechneme, samozřejmě. Zrovna jsme se usadili na novém místě. Ještě nejsem připravený nechat se vyhnat z města. Rozhodně ne na její rozkaz. A co ty, Thero? Co budeš dělat bez Pozorovatelů, na které bys dohlížel?“

„Mám vlastní práci. Abych byl upřímný, skoro se mi ulevilo. Nebyl jsem si jistý, co se ode mě čeká. Nysander mě až na těch posledních pár měsíců držel od většiny záležitostí Pozorovatelů dál.“ Odmlčel se a koutek úst se mu stáhl v náznaku hořkosti. „To ty a Micum jste se vždycky tajemně objevovali, mizeli a šeptali za zavřenými dveřmi.“

„Důvěřoval ti,“ ujistil ho Seregil. „Nenechal by tě u sebe, kdyby ti nevěřil. Byl jsi nejlepší student, jakého kdy měl.“

„Snad.“

Seregil se natáhl a stiskl mu ruku. „Sám mi to říkal, mnohokrát. Nikdy o tom nepochybuj.“

Thero se smutně usmál a potom změnil téma. Vyprávěl jim o svém pobytu v Bôktherse a předával Seregilovi zprávy o rodině a přátelích.

„No, měli bychom se vrátit, než Micum vezme útokem vězení, aby nás našel,“ řekl Seregil, když Thero domluvil, a zvedl se k odchodu.

„Pozdravuj ho prosím ode mě a požádej ho, aby mě tady brzy navštívil,“ řekl Thero.

„A bezpečnou cestu,“ řekla Magyana a vtiskla jim do rukou poutnické talismany.

„A ať už s Pozorovateli, nebo bez nich, budu pečlivě sledovat Rhíminee i Kliu, až se s ní vrátíte,“ slíbil Thero.

Seregil ho poplácal po rameni: „Doufám, že se dožijeme dne, kdy budou naše služby znovu vítané.“

Kapitola 5
Milenci a nepřátelé

Když jeli zpátky k ulici Kol, Alek konečně položil otázku, která mu vrtala hlavou už celé dny. „Proč tě vlastně královna tak moc nemá ráda?“

Seregil se na něj usmál zjevně falešným úsměvem a pokrčil rameny: „Kdo ví, proč Phoria dělá to, co dělá?“

Alek cítil, že se Seregil vyhnul odpovědi, myslel si však, že je to něco, o čem nechce mluvit na veřejnosti, a tak to nechal být, dokud nedojeli k domu. Micum a Kari na ně ustaraně čekali, jak předpokládali, a Seregil je brzy uklidnil. Počkal, až Kari a děvčata odejdou do kuchyně dohlédnout na polední jídlo, a řekl Micumovi o Phoriiných rozkazech ohledně Pozorovatelů.

„Ta mstivá ženská!“

„Na co si stěžuješ? Myslel jsem, že už jsi stranou všeho dění, vysedáváš u krbu a děti si ti hrají kolem nohou.“

„Nevím,“ smutně přemítal Micum. „Vždycky jsem si myslel, že mám ještě na jednu dvě výpravy. Abych byl upřímný, někdy jsem trochu neklidný, chybí mi staré časy. Teď, když jste zpátky vy dva i Thero, myslel jsem, že snad…“ Poklepal si špičkou hole o botu. „Pěšky se sice už nedostanu tak daleko, ale na koni jezdím stejně dobře jako dřív a s pravicí taky nic nemám.“

„Budu na to pamatovat,“ řekl Seregil. „Víš, budeš nám chybět, ale myslím, že se neodvážím vrátit a požádat Phorii, jestli bys mohl jet s námi.“

Micum se zasmál a plácl ho po zádech. „Stejně bych po tobě nechtěl, abys tak brzy znovu strkal hlavu medvědovi do tlamy. Je třeba zasít všechny ozimy a udělat spoustu práce a připadalo by mi špatné nechat to na Kari.“

„Nikdy dřív tě to nezastavilo,“ podotkl Seregil.

Micum se ohlédl na Kari, která se vrátila s Gherinem v náruči a Luthasem kolem sukní. „No, možná mělo.“

* * *

Ranní vyjížďka Alekovi vyčistila hlavu, ale noční odpočinek byl příliš krátký. Dali si s Cavishovými pozdní snídani a vrátili se nahoru trochu dospat, zatímco jim Runcer balil na cestu.

Seregil skopl boty a natáhl se na přehozu s rukama pod hlavou a zavřenýma očima.

Alek si lehl vedle něj, opřel si hlavu o ruku a zatřásl jím za rameno. „Takže řekneš mi opravdový důvod, proč se s Phorií nemáte navzájem v lásce, nebo ne? Moc jsem vás spolu neviděl, ale pokaždé je to jako dva kocouři v jedné uličce. Myslím, že je v tom víc než ta záležitost s Lerany.“

Seregil si přehodil ruku přes oči. „Později, talí. Jsem úplně utahaný!“

„Ne. Teď.“

Seregil neodpověděl, ale právě když ho Alek začínal podezírat, že předstírá spánek, hluboce si povzdechl. „Táhne se to do doby dávno před tím, než jsem poznal tebe nebo Thera. A spíš ona nenávidí mě, mně na ní nijak nezáleží.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Návrat stínu.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.