Larry Correia v nakladatelství

FANTOM Print

LOVCI MONSTER

Lovci monster s.r.o.

Lovci monster: Vendeta

Lovci monster: Alfa

Lovci monster: Legie

Lovci monster: Nemesis

GRIMNOIRSKÉ KRONIKY

Drsná magie

Magické pouto

Okovy války

Larry Correia & John Ringo

PAMĚTI LOVCE MONSTER

Grunge

Sinners *

* Připravujeme, český název bude ještě upřesněn

Larry Correia & John Ringo

FANTOM Print

2017

Copyright © 2016 by Larry Correia and John Ringo

Cover © Petr Willert

Translation © Jakub Mařík

ISBN 978-80-7398-891-3 (ePub)

ISBN 978-80-7398-892-0 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Jako vždy

kapitánu Tamaře Longové, USAF

Narozena: 12. května 1979

Zemřela: 23. března 2003 v Afghánistánu

Teď létáš s anděly.

A mé ženě Miriam, že trpělivě snášela, když jsem o téhle knize nonstop mluvil celou narozeninovou párty, kterou ona připravovala několik týdnů.

PŘEDMLUVA

Pár let zpátky začal pro Baen Books psát mladý autor jménem Larry Correia. Doslechl jsem se o něm rychle. Mnoho mých čtenářů v jednom kuse mluvilo o jeho sérii Lovci monster. Ignoroval jsem to. Býval jsem vyložený knihomol, ale dnes už z různých důvodů příliš nečtu. Nechci krást dobré hlášky, což se mi občas nechtíc stalo. Spousta knih mi teď připadá méně zajímavých, než když jsem se stal profesionálním spisovatelem. Jen velmi málo lidí (s výjimkou pár nejlepších autorů u Baen Books) mě ještě dokáže zaujmout. Myslím, že dokážu napsat lepší příběh, než je v devadesáti procentech vydaných knih. Posledním důvodem je, že ta má část, která kdysi potřebovala být nasycena „příběhem“, je dnes většinou plná mých vlastních. Je to má práce. Prostě řekněme, že v dnešní době čtu spíše literaturu faktu.

Ale jednou jsem měl zase tu svou náladu a někdo znovu doporučil Lovce monster s.r.o. Larry mi tu knížku laskavě věnoval jako dar, takže jsem ji vytáhl z police a řekl jsem si: „Uf, snad to bude stát za to…“

A odložil jsem ji následující den a pak jsem šel a pořídil si zbývající čtyři. A o čtení na týden bylo postaráno. (V porovnání s touhle knihou jsou to špalky.) A opravdu jsem si je užil. A jeho svět se mi líbil. Kdo by nechtěl bojovat s monstry s pořádnými bouchačkami a spoustou výbuchů?

Jak v knize říká jedna z postav, kdo by v kufru auta nevozil lehkou protitankovou zbraň? Myslím, že do takových postav se dokážeme zamilovat všichni.

A jak mí dlouholetí čtenáři jistě tuší, můj mozek se rozeběhl na plné obrátky. Jak to u Lovců monster vypadalo v osmdesátých letech? Bylo to podobné? Čím se lišili? Určitě měli méně techniky… A pak jsem si zalezl do díry plné kofeinu, spánkové deprivace a nikotinu…

Od určité chvíle už jsem o nich psát musel. Podobně jako u dřívějších „nových“ světů to bylo neodolatelné nutkání. Měl jsem psát jiné věci, ale tohle na mě ječelo: „NAPIŠ MĚ! NAPIŠ MĚ!“

Netušil jsem, jestli budou Larry Correia nebo moje nakladatelka Toni Weisskopfová souhlasit. Toni by obvykle vydala i můj nákupní seznam. Baenu jsem vydělal hromadu dolarů i svými nejslabšími sériemi. (Což asi bude série Special Circumstances.) Nebude jim to vadit?

Toni ten svět milovala a byla nadšená, že do něj chci přispět. Víc peněz! (Ka-čing!) Další skvělé příběhy! (Toni je profesionální a úspěšná obchodnice i dlouholetý fanoušek SF/F. Já na ní mám rád obojí.)

Larry býval účetní. Takhle vydělá peníze a nedá mu to skoro žádnou práci. A bude muset číst moje věci, u kterých jsem si věřil, že budou dobré. Jenom trochu brblal, že jsem naškrábal dvě knížky za méně než měsíc (čemu jste na NAPIŠ MĚ! nerozuměli?) a on se teď bude muset postarat, že jsou knihy kompatibilní s jeho světem. Pokud bych tohle tempo udržel, což se nestane, po zbytek života by už dělal jenom editora! A on potřebuje čas na svoje miniatury!

Doufám, že si knížku užijete.

John Ringo

Tohle pro mě bylo velké překvapení, ale když za vámi přijde opravdu hodně úspěšný autor a řekne: „Hrozně rád bych napsal knihu zasazenou do tvého světa. Už jsem pár spin-offů napsal, nechtěl bys je vydat?“, řeknete ano.

Je těžké pustit si někoho na své pískoviště, ale ohlídal jsem si ho. Grunge je naštěstí dobrá kniha a při jejím čtení jsem se hodně bavil. I tak byla spousta věcí, co neodpovídaly, protože John o historii a pravidlech mého světa nevěděl všechno. Jak by taky mohl, když jsem to zatím sám neprozradil. Jak fanoušci Lovců monster vědí, já si své knihy plánuji hodně dopředu.

Když jsem rukopis dočetl, připsal jsem do něj kolem dvou set komentářů o tom, jak svět Lovců monster funguje, co se skutečně stalo v minulosti, jaké věci do něj sednou a jaké ne, technické detaily a tak podobně. A on mi na to odpověděl: „Proč to všechno prostě sám neupravíš?“ A tak se ten projekt změnil ve spolupráci.

Jsem spisovatel, ne editor (editory mám v opravdu velké úctě, je to těžká práce) a na té knize jsem pracoval déle, než ji John psal, takže jeho představa „skoro žádné práce“ se od té mojí trošku liší. Je těžké provést co nejmenší možné změny, aby kniha zapadla do světa Lovců monster a udržela si Johnův původní příběh a styl. Byly tam však jisté pasáže… no, řekněme, že ty knihy čtou i moje děti, Johne. Tyhle scény ať zůstanou apokryfy.

Doufám, že se vám bude kniha líbit.

Larry Correia

PROLOG

„A jéje, to je spousta pavouků,“ zamumlal Phil, když kulomet M2 Browning přezdívaný Ma Deuce zahájil palbu.

Spoustu pavouků jsme očekávali. Vzhledem k počtu pohřešovaných bezdomovců (houmlesáci už se jim říkat nesmělo) to muselo být velké hnízdo. Sakra, my jsme čekali odulu. Přívalová vlna však překvapila i nás. Dlouhou širokou chodbu zaplnila masa svíjejících se osminohých, osmiokých zubatých arachnidů s hnědou srstí velkých jako gauč, kteří nepokrývali jen podlahu, ale lezli i po stěnách a stropě.

Začal jsem pálit z uzi, zabíjel jsem je tak rychle, jak jen jsem dokázal střílet a nabíjet. V případě, že dojde i na práci zblízka, jsem měl na popruhu zavěšenou brokovnici, a pokud to bude opravdu nutné, u nohou mi ležel Barrett M82.

K zatáčce to bylo nejméně sto metrů, ale vypadalo to, že oni tu vzdálenost překonali během okamžiku. Všech šest z nás do nich pálilo, nebo sedm, pokud počítáte Roye podávajícího nábojový pás do Ma Deuce, a jich vůbec neubývalo. Škoda, že jsme si nepřinesli i kulomet M60, „Pig“ by se nám tu hodil. Rozstřílení pavouci padali ze stropu a stěn, ale příval těch zatracenejch potvor jako by neměl nikdy skončit. Pár zraněných se oklepalo ze střelby a následků otravy etanolem a znovu se zvedali na chlupatých nohách.

„Odpalte claymory!“ zařval Roy, když se vlna převalila kolem posledních směrovaných min. Pokud se jich za poslední obrannou linii dostane příliš mnoho… no, kousnutí většiny obřích pavouků nerozchodíte. Svým jedem vás jen ochromí, než si vás odvlečou do hnízda, aby si vás vycucli později. Paralyzující látku doprovázel i maso trávící enzym, který vám pomalu zkapalní vnitřnosti. Když máte kliku, přijdete jenom o pokousanou ruku nebo nohu. Když máte kliku… Kousnutí do trupu odstartuje dlouhý bolestivý proces, kdy se vás doktoři budou ze všech sil, ale i tak neúspěšně, snažit zachránit, zatímco vy budete ječet bolestí a žadonit, ať už vás zabijou. A přesně tohle ti parchanti nikdy neudělají.

„Ne, dokud do pasti nevleze i odula,“ zamítl to klidně Brad.

Jako by tu zatracenou mrchu přivolal, vylezla zpoza rohu.

Věděl jsem, že bych se měl soustředit na její blížící se potomstvo, ale odula si uměla vynutit všeobecnou pozornost. Tou dobou už jsem si myslel, že mě jako Lovce monster nic nerozhodí, ale musím přiznat, že jsem si v tu chvíli trochu ucvrnknul. Jesse všechno naše vybavení – claymory, C4, Ma Deuce, stovky nábojů padesátek a hromadu dalších zbraní a munice – přivezl U-Haul náklaďákem a v tunelu se zděnou klenbou měl dost místa, takže ho ani neškrábl. My ostatní jsme do starého servisního tunelu nepoužívaného portlandského rezervoáru vody, kde se podle nás nacházelo hnízdo oduly a jejích potomků, zajeli auty. Tahač už by se do tunelu nevešel, ale jen o kousek.

Odula se tunelem šinula s doširoka roztaženýma nohama, protože její sloní tělo se muselo trochu sklonit, aby se tam vůbec vešla.

Byla příšerně obrovská. Samý chlup, pavoučí oko a zuby, ze kterých odkapával jed a které byly dost dlouhé, abyste si z nich mohli udělat dýku, pokud byste měli dost odvahy a dokázali ji, však víte, zabít.

„Do prdele!“ zařval Louis a soustředil veškerou palbu z Ma Deuce na gigantického arachnida.

„Odpal to!“ ječel Roy. „Pro lásku Boží!“

„Čekejte,“ odvětil stále klidný Brad. Střílel z M16 a mě napadlo, jestli by se mi ten šmejd od Mattela dneska výjimečně nehodil taky. Kulky z pušky, i když kalibr 5.56, by se teď šikly. „Čeeekejteee…“

Odula se konečně protáhla kolem jasně žluté čáry na stěně, která označovala past. Za chvíli ji čekal klystýr cé-čtyřkou, zatímco její potomstvo na kusy roztrhají claymory a skoncují tak s hrozbou portlandského podzemí.

Přípravou pasti jsme strávili hodiny. Za žlutými čárami byly na stěnách schované hromádky C4, která měla jedenapůlkrát větší sílu než dynamit. Náklaďák by to vyhodilo několik metrů do vzduchu. Z oduly to zaručeně nadělá sekanou. Detonátor byl propojený s hromadou zkázy, odkud vedlo několik dalších kabelů ke dvěma stovkám směrovaných min claymore, které vytvoří zničující mlýnek na maso. Byly pevně ukotvené v podlaze a na stěnách, některé z nich jsme naklonili a ony teď nedočkavě vyhlížely nevítané hosty na stropě. A nebyl to jen jeden odpalovací okruh. Mezi náložemi se táhly rezervní kabely, a ty jsme pro jistotu doplnili ještě dalšími. Nic nezabrání, aby všechny spustily. Byli jsme dokonale připraveni.

„TEĎ!“ zaburácel Brad.

„Sbohem, ty osminohá svině!“ zvolal Phil a spojil elektrické kontakty v detonátoru. Pak je spojil znovu. „Detonace selhala! Přecházím na chemii!“

Naše střelba, nebo možná tisíce pavoučích nohou, přerušila kabel vedoucí k elektrickému detonátoru na C4. Ale Phillip Jimenez býval ženista a dobře věděl, že v boji se bez záložního odpalovacího mechanismu neobejde. Kromě elektrického obvodu měl i jeden „chemický“, který zahrnoval zapalovač vedoucí ke krátké roznětce a pak k další sekci detonační šňůry. O trochu pomalejší než elektrika, ale úspěch byl víceméně zaručen.

Zapalovač potřeboval ke spuštění roznětky jen sekundu, ale to byla dost dlouhá doba, aby se stovky pavouků dostaly k naší pozici. A to nemluvím o velké mámě. Tou dobou už jsem přešel na svou pumpovací winchestrovku a vítal dvanáctkami pavouky, co se dostali příliš blízko, aby ti spadlí představovali riziko.

Detonátor spustil s prásknutím, které bylo slyšet i přes naši střelbu. Ale past nevybuchla. Zase.

„Detonace selhala!“ zařval Phil. Zase.

„Co teď budeme kurva dělat?“ křičel Roy. I on přešel na brokovnici a kryl Louise, zatímco svíjející se pavouci pršeli ze stropu jako podělanej hnědej vodopád.

Možná by vás zajímalo, jak jsem se do té ošemetné situace dostal.

Moje jméno (které nesnáším) je Oliver Chadwick Gardenier. Přátelé mi říkají Chad nebo Ironhand.

Tohle je moje práce. Jsem Lovec monster.

***

Poznámka:

Nedávno se můj kamarád Albert pokusil reorganizovat archiv. Je to pořádná fuška, ale jemu se to podle všeho líbí. Bylo by to asi snazší, kdybychom mu tam pořád nedělali takovej bordel. Jednou Albert našel tyhle starý memoáry, který spadly za polici a podle prachu a poškození byly ztracený od požáru, co vypukl během Vánočního večírku. Když si Albert všiml, že jsem tam zmíněnej i já, přinesl mi je, abych si je mohl přečíst.

Nemohl jsem uvěřit vlastním očím. Nevěděl jsem, že Chad něco z toho sepsal.

Číst ty deníky přináší spoustu vzpomínek.

Co bych vám mohl o Chadovi říct? Byl to drsňák. Nenašli byste nikoho statečnějšího. Ale většinou byl pěknej chytrák a možná byl až příliš chytrej, dokonce tak, že si tím sám škodil. Nosil se jako páv, ale zaslouženě. Některé věci v těch memoárech… u většiny z nich jsem nebyl a u toho zbytku Chad často trochu přeháněl; dalo by se říct, že to není nejpřesnější vypravěč. Ale byl vážně nadanej, a tím myslím vážně nadanej. Ty řeči monster, kterými mluví? To je pravda. Dodnes je jediným naším zaměstnancem, co se je dokázal naučit. Bitvy a frajerský kousky, co zvládnul? Vážně byl takovej cvok. A dámy? Tady bych řekl, že co se pohledu na svět týče, naše filosofie se v tomto ohledu trochu lišily, a dál bych to nerozváděl.

Tyhle memoáry jsou skvělej objev. Můžeme se z nich hodně naučit o Lovcích, co tu byli před náma, a Chad se zapletl do pár vážně hodně šílených věcí.

Chad byl jeden z nejlepších Lovců, jaký jsme kdy měli. Není jen další stříbrnou plaketou na stěně. By to můj přítel.

Milo Ivan Anderson

Lovci monster s.r.o.

Cazador, Alabama

1

Jednou se mi jeden nováček svěřoval se svým zasvěcovacím příběhem, který ho dostal k lovení monster. Jeho matku kousla zombie a ona pak vstala z mrtvých. Musel ji zabít brokovnicí. A co jsem mu na to řekl?

„Nic neřekne ‚miluju tě‘ líp než dvě dávky broků v obličeji.“

Nováček se zatvářil šokovaně a ublíženě. Jeden z důvodů, proč píšu tyhle memoáry, je dát té, jo, hodně drsné odpovědi trochu perspektivy. Byla to totiž pravda a myslel jsem to upřímně.

Sepíšu proto všechno, co jsem se o lovení naučil, a s trochou štěstí to čtenářům, pokud se tím budou řídit, možná trochu pomůže. A protože se do toho čas od času připletou i podělaný rodinný záležitosti, budete se muset něco dozvědět i o mé podělané rodině. Tady to je.

Máma a táta jsou profesoři. Během let jsem potkal pár dobrých lidí, co učili na univerzitě, a myslím si, že profesoři jsou důležití. Výzkum skutečně dělá ze světa lepší místo. Ale svoji rodinu k smrti nenávidím. Vážně, vážně moc. Bible říká, že mám ctít otce svého a matku svou, jenže bible moji matku a otce očividně nepředvídala.

Táta je profesor filozofie. Nakonec si našel stálé místo na Kansaské univerzitě, protože na Harvardu, jeho alma mater, byli příliš chytří, než aby si tam nasadili takovýho obšourníka. Díky němu jsem došel k závěru, že moderní filozofie je zaměřená jen na vymýšlení nových výmluv, proč můžete podvádět svou ženu. Tátu bych ale moc pomlouvat vážně neměl. Bůh ví, že tohle jablko nepadlo daleko od stromu, ale já se svoje běhání za holkami alespoň nesnažím skrývat za pochybnou filozofii. Došlo mi, že můj život bude krátký. Nechci proto marnit čas a už vůbec se mi nelíbí, že bych za sebou nechal mladou vdovu a děti, které by se nikdy ani nedověděly, že jsem byl hrdina. ‚Zaskóruj a uteč‘ je podle mého názoru jediná rozumná volba, kterou Lovec monster má.

Tátovi nakonec došly výmluvy, když mi bylo osm. A když mi bylo deset a kňoural jsem, proč už nejsou spolu, máma mi vysvětlila, a nebylo to povídání pro desetiletého kluka, jaké to je, když načapá svého manžela v posteli ne s jednou, ale se třemi studentkami a dostane nabídku, aby se k nim přidala.

Rozvedli se někdy v době, kdy jsem držel transparent, na jehož výrobu doma bedlivě dohlížela moje máma a na kterém stálo DEJTE MÍRU ŠANCI! Zatímco všichni na demonstraci proti válce ve Vietnamu skandovali: „Co chceme? Mír! Kdy ho chceme? Teď!“, já volal: „Co chceme? Zmrzlinu! Kdy ji chceme? Hned!“

Jak já ta shromáždění nenáviděl. Podělaní nemytí hipíci mluvili o významu Lenina a Marxe, zatímco jediné, o co jsem stál já, byl od mámy udělaný bolognský sendvič. Ale ne! Ani nezkoušejte hádat, jaký zatracený „pro tebe nejlepší“ svinstvo jsme tenkrát jedli.

Máma byla profesorka antropologie a mytologických studií. Ukázalo se, že by mohla být mým primárním zdrojem informací o monstrech. Možná jsem se jí měl občas mezi řečí zeptat – „Dobře, ale jak se zabíjí lamie?“ – ale to bych trochu předbíhal.

Pak tu byl ještě můj podělanej brácha Thornton. Thornton, který se svým pitomým jménem žádné problémy neměl, byl maminčin miláček. Ten zákeřnej hajzl totiž svoje násilnické sklony ventiloval za jejími zády, a protože moje máma oči vzadu neměla, já míval pravidelně obě oči s modročerným lemováním. Thornton byl ten nejhorší tyran, jakého lze najít. Na svůj věk byl vždycky veliký, nikdy ho neunavilo hledání obětí – například mě – a stejně jako táta měl vždy po ruce rychlou výmluvu. Máma sakra dobře věděla, jaký je to nechutný parchant, ale jako většina jí podobných měla tu neuvěřitelnou schopnost ignorovat všechny důkazy, které odporovaly jejímu vidění světa. A v jejím světě nemohl Thornton Ainsley Gardenier udělat nic špatného. Thornton ze všeho dostával za jedna a chtěl mít vysokoškolský titul stejně jako máma s tátou. Thornton byl o čtyři roky starší než já a neochvějně věřil, že potřebuji každý den pořádnou ránu do ledvin.

Mysleli byste si, že jsem si jeho zabití užil, ale ve skutečnosti ani ne.

Oliver Chadwick Gardenier na druhou stranu nemohl udělat nic dobře. Každé dítě chce někdy potěšit svou matku, ale já to snažení vzdal hodně brzy. Možná to byla právě moje snaha upoutat pozornost alespoň jednoho ze svých rodičů, proč jsem jejich zlatíčku každodenně sloužil jako boxovací pytel. Možná k tomu došlo, když jsem přišel ze školky s poznámkou, že jsem „příliš pokročilý“. V té době už jsem četl jako středoškolák a objevoval algebru, a proto vedle mě ostatní děti nevypadaly moc dobře. Moji rodiče si pak se mnou sedli a pověděli mi, že musím být víc „společensky přijatelný“. Bože, jak máma tuhle lekci v pozdějších letech nenáviděla, protože jsem ji s ní plácnul přes nos pokaždé, když na mém vysvědčení našla samé trojky.

Jo, až na pár výjimek jsem celou školu dostával samé trojky. Máte vůbec představu, jak těžké to bylo, když už se v devíti letech učíte aramejsky? Dostat jedničku je snadné. Stačí jen trochu šprtat a správně odpovědět na všechny otázky. Vyplnit každý test přesně tak, aby vyšla čistá trojka? A co teprve eseje? Když chcete dostat trojku z každé eseje, musíte učiteli prakticky číst myšlenky.

Já se však poctivě snažil, abych zůstal ve „společensky přijatelném“ průměru. Přesně tak, jak mi to nakázala máma. Táhni do pekel, mami, ty do monster zamilovaná mrcho.

Nutila mě chodit do houslí. Ukázalo se, že na to mám přirozený talent. Byl jsem virtuóz. Později se mi to vážně hodilo. Ale když byla poblíž máma, schválně jsem hrál mizerně.

Existuje spousta knih a studií o nepochopených chytrých dětech obklopených pitomci. Hádám, že jsem byl jedním z nich (IQ test to později potvrdil), ale já byl spíš „nepochopené chytré dítě, co jen chce být normální.“

Chtěl jsem hrát americký fotbal. „Příliš násilnické.“

Když jsem si hrál na lupiče a zloděje, dostal jsem kázání a tři dny domácího vězení. „Jak se opovažuješ podporovat fašistický vězeňský stát?“

Pak jsem domů přinesl přihlášku do JROTC1 a skoro se mi povedlo, aby máma dostala mrtvici. Bylo to těsné. Bože, jak jen to bylo těsné. Na druhou stranu mi pokus o matčino zabití zařídil nejlepší roky mého života a dopřál mi novou rodinu, která mě konečně chápala.

1Junior Reserve Officer Training Corps (Výcvikové jednotky pro mladší záložní důstojníky) – program, který středoškoláky a vysokoškoláky připravuje na budoucí službu v armádě – pozn. překladatele.

Když mi bylo dvanáct, jel jsem v létě pět mil na kole do holičství na druhé straně města, protože jsem si od jednoho kluka zjistil, kde mu udělali sestřih, kterým se všude chlubil. Holič býval vojákem, paragán v druhé světové, a celé roky stříhal vojáky ve Fort Knox. Vešel jsem do holičství, zářivě světlé vlasy s náznakem dětských kudrlinek jsem měl až na prdel, a vylezl jsem do jednoho křesla.

„Pane, omlouvám se, že nebudu mluvit slušně. Moje matka je podělaná hipísácká kráva a mě už tyhle zatracený hipísácký vlasy unavujou. Mohl byste je všechny ostříhat? Slibuju, že to na vás nepovím.“

„Synu.“ Holič zacvakal nůžkami. „Rodiče, stejně jako děti, jsou kříž, který musíme všichni nést. Ale dokud nezjistí, kde tvoje vlasy mizí, jsme dohodnutí. A bude to gratis.“

Když se moje máma vrátila z dalšího komoušského setkání, čekal jsem na ni u dveří a mával jsem po prdel dlouhými vlasy, které jsem držel v jedné ruce.

„Tady!“ volal jsem nadšeně. „Můžeš si z nich udělat paruku!“

Po New Orleans jsem si hlavu holil. Ne že by na tom mámě záleželo. Od Thorntonova pohřbu jsme spolu nemluvili a já nemám v úmyslu ji znovu vidět.

Později mě máma poslala na sérii psychologických vyšetření k jedné své „blízké přítelkyni“ (zmínil jsem se, že se z mámy stala lesba?) na Kentuckou univerzitu. Ukázalo se, že mám „obsesivní sklony k násilí“ (já ten americký fotbal prostě hrát chtěl), jsem „sexuálně nebezpečný“ (randil jsem s roztleskávačkou ze sedmičky) a mám „jasnou poruchu učení“ (dokonale průměrné trojky).

Mezi vlnami testů jsem byl podroben „terapii“, která z větší části sestávala ze skuhrání militantních feministek o zlu patriarchátu. A jaký byl výsledek testu?

Hraniční paranoidní schizofrenie – souhlas.

Vzdorování autoritám – jo, když šlo o idioty a krávy jako moje rodiče a jejich přátele. No, možná s výjimkou pár tátových „přítelkyň“, se kterými bych se sakra rád seznámil už ve dvanácti.

Obsesivní heterosexualita – to znamená, že mě zajímaly ženy, ženy a pouze ženy.

Ó, a zmínil jsem se o IQ testu?

Můj zparchantělý bratr se chechtal jak šílenec, když mu naměřili IQ 136, a okamžitě vstoupil do Menzy. Oba moji rodiče byli profesoři s vysokým IQ a hrdí členové Menzy, kteří měli za jmény spoustu písmenek a papíry, co to potvrzovaly. Já byl oficiálně pitomec rodiny.

Bylo to jako v Princezně nevěstě.

„Slyšel jsi o Platónovi, Aristotelovi, Sokratovi?… Pitomci!“

Jo. Prostě jsem se rozhodl zjistit, jestli jsem tak chytrý, jak si myslím, a šel jsem do testu naplno.

Einstein by mě za něj uznale plácal po zádech.

„To jsem čekal,“ ušklíbl jsem se, když jsem viděl výsledky.

„Jak můžeš mít takové IQ a nosit domů samé trojky?“ ječela na mě máma.

„Máš vůbec představu, jak těžký je pořád dostávat čistý trojky?“ zeptal jsem se. „Myslím tím dokonale průměrný trojky? Ve školce jsi mi řekla, že musím být víc ‚společensky přijatelný‘, a co společnost přijme snáz než dokonalý průměr?“

Pečlivě jsem před ní skrýval, že už jsem přečetl většinu jejího výzkumu včetně věcí, co byly psané starověkými jazyky. Latinsky jsem se naučil v šesti, řecky v sedmi a aramejsky někdy v devíti. Ve dvanácti jsem pracoval na hindštině a chetitštině, koptštinu a hieroglyfy už jsem měl dávno zmáknuté.

Ale zpátky k JROTC.

Když jsem začal chodit na střední, zkoušel jsem za každou cenu dělat „normální“ věci. Moje matka byla všeobecně proti kompetitivním sportům. Americký fotbal? Moc násilný. Baseball? Podporuje koncept lineárního myšlení (vážně). Fotbal jí nevadil, protože ten do jejího vidění světa zapadal. Byl evropský a tím pádem dobrý. Tak jsem tedy zkusil fotbal.

Jsem atlet od přírody, jsem pekelně rychlý a do míče jsem kopal už jako malý kluk, protože fotbal byl „přijatelný“. Trenér mě hned poslal do školního týmu. Na náš první zápas se dokonce přišla podívat i máma. Dal jsem dva góly a ona mi nadšeně gratulovala. Myslím, že to bylo za celý život poprvé.

Hned jsem skončil. Ať se propadnu, jestli budu dělat cokoliv, v čem by mě moje matka podporovala. S takovým sportem musí být něco špatně. A taky bylo. Fotbal je pro padavky.

Předání přihlášky do JROTC byl spíš pokus, jestli ji z toho neklepne. Máma to však zvládla, papíry přede mnou roztrhala, hodila mi je do obličeje a vrazila mi facku. Nebyla první. Neměla ani zdaleka tolik síly jako Thornton, který byl tou dobou díky Bohu na Stanfordu, a já facku jako obvykle klidně přijal a jen jsem se na ni díval.

„Víc toho neumíš?“ zeptal jsem se. „Mlátíš jako holka. A co se stalo s tím, že násilí nikdy nic nevyřeší?“

Ó, bylo vážně skvělé, když jsem měl konečně dost rozumu a znalostí, abych se mohl se svou „mírumilovnou“ matkou hádat.

„Co Hitler? Bylo použití násilí proti Hitlerovi v pořádku? Co Vietkong, který bojoval proti zlým pravicovým tyranům ve vládě Jižního Vietnamu? Oni dělali spoustu násilnejch věcí. Bylo to v pořádku?“

A když jsem si čtením rozšířil obzory, tak jsem přidal: „Násilí podle všeho vyřešilo problémy mezi Římem a Kartágem. Cartago delenda est2, ne?“

2 Kartágo musí být zničeno – touto frází římský řečník Cato starší zakončoval každý svůj projev, dokud, no, Kartágo nakonec nebylo zničeno – pozn. překladatele.

To samozřejmě spustilo lekci, jak můžu diskutovat o vztazích mezi Římem a Kartágem, když mám trojku z dějin starověku.

***

Tip od profíka – když dostanete učitelku, která nesnáší chytráky, schválně v esejích uvádějte správná jména faraónů. Tyhle učitelky často ani netuší, jak by se měla vyslovovat. Věci jako Chufu místo profláklého Cheopse. Z jejich pohledu to bude všechno „špatně“. V sedmičce jsem v sociologii napsal esej, ze které mi dala učitelka za pět. Později jsem stejnou esej, stejná slova, ani jedna citace navíc, odevzdal v kurzu egyptologie na vysoké. Dostal jsem za jedna.

Nikdy jsem proti své matce nepoužil násilí. Na dámu prostě ruku vztáhnout nedokážu. Ne že by moje máma byla nějaká dáma. Obráceně to však neplatilo. Násilí bylo zjevně dobré, když jste se naštvali na nezdárného syna. Nebo když jste hodnej komouš zabíjející zlý fašisty. Nebo když jste členy Weather Underground3. A tak dále.

3 Radikální levicová organizace ze 70. let, která se nakonec uchýlila i k bombovým útokům – pozn. překladatele.

Cokoliv, co se hodilo omezenému vidění světa.

Nechápejte mě špatně. Já třeba později našel Boha a stále mám problém s protestanty i katolíky (včetně pár kněží, co osobně znám), kteří věří, že homosexuálové, prostitutky a lidi s pestřejším sexuálním životem se do ráje nedostanou. Bůh tu byl už před Ježíšem. Jasně a nesporně. Starý zákon v Bibli není jako obyčejná vycpávka. Zakládat celé křesťanství jen na Prorocích, Izajášovi a svatém Pavlovi je pěkně vybíravé. Jen si tím upravujete realitu, aby odpovídala vašemu vidění světa.

Ježíš přišel, když Bohu došlo, že stvořil něco mnohem divnějšího, než On sám čekal, a přestal se na nás tolik vztekat.

Myslím, že Bůh v dávných dobách vydal spoustu přikázání, u kterých ani On nečekal, že je bude doslovně dodržovat devadesát procent populace. Protože On nás stvořil k obrazu Svému, mám podezření, že když Ježíš zemřel za naše hříchy, Spasitel hned běžel podat hlášení, jak moc jsme pošahaní a proč.

Vezměte si třeba pubertu! Puberta, pro lásku Boží! On nám dal pubertu! Jak si můžeme myslet, že masturbace je naše vina? Vždyť při několika prvních pokusech ani nevíme, co to je!

Nepáchej hřích Onanův.

Co je hřích Onanův?

Že jeho sémě skončilo na zemi.

A jak mám teda do země dostat třeba semena trávy?

Jiný druh semene.

Jaký druh?

Ehm, to radši neřeš.

Když Ježíš zemřel za naše hříchy a dostal plnou dávku toho, jak mizerné je trčet v lidském těle, Bůh si musel říct: „No, vypadá to, že bych měl těm nebohým lidem odpustit.“ Myslím, že v dnešní době musíte být pořádná svině, abyste skončili v pekle. Můžu to podpořit i pár dobrými důkazy.

Můj bratr v pekle asi je a já jsem s tím vcelku smířený, i když se pořád potýkám s tím, jak se tam dostal. Možná bych si měl změnit jméno na Kaina.

Zpátky k JRTOC. Přihlášku jsem dostal od asistenta instruktora JROTC pana Hermana J. Brentwooda. Učil u nás dílny a chemii. Já k němu chodil na dílny (další věc, která mámu strašně štvala, asi jako když jsem jako kluk skákal na každou prasklinu v chodníku), a tam jsem si přihlášku vyzvedl.

Následující den se mě na ni zeptal.

„Nechal sis ten papír podepsat?“ zajímalo ho, zrovna když jsem se snažil neuříznout si prst cirkulárkou.

„Ne, pane,“ odvětil jsem. Slušné oslovování byla další věc, kterou jsem mámu provokoval. Nesnášela, když jsem lidi oslovoval pane a madam, protože šlo o „zastaralé konstrukty dominantního patriarchátu“. Navíc pan Brentwood byl jeden z těch lidí, kterým říkáte pane automaticky, a když to neuděláte, tak toho litujete. „Moje máma armádu neschvaluje a já to věděl. Upřímně, pane, tu přihlášku jsem vzal hlavně kvůli tomu, abych ji naštval, ne abych se přidal.“

„Synu, Bible říká, že máš ctít otce svého a matku svou,“ připomněl mi pan Brentwood. Nejvyšší soud sice zakázal, abychom školu začínali modlitbou, ale v Lexingtonu v Kentucky se na to v roce 1977 moc nedbalo.

„Pane, se vší úctou, vy mého otce a matku neznáte,“ odpověděl jsem opatrně. „Ve dvanácti jsem si ostříhal vlasy, abych se jí pomstil. Měl jsem je až na zadek.“ Záměrně jsem se vyhnul slovu prdel. „Rozrušilo ji to, ale když můj bratr začal kouřit trávu, byla z toho nadšená. Ona i její přátelé. Je členkou komunistické strany Spojených států amerických, protiválečnou aktivistkou, teda když se bojuje proti komoušům, protože komouši vraždící lidi ve jménu svrhávání útisku jsou v pohodě. A můj táta, který je profesor v Kansasu, nikdy nenašel studentku, které by nechtěl vylepšit její… pohlavní život, pane. Je to ten typ profesora, od kterého pěkné holky vždycky dostanou skvělé známky výměnou za jisté… sexuální protislužby, pane. Pane, já už stříhám metr, až se z toho pekla dostanu.“

„Máš představu, co chceš udělat se svým životem, synu?“ zeptal se mě pan Brentwood.

„Zatím jsem přišel jenom na to, co v tom životě dělat nechci, pane. Což je cokoliv, co by schvalovali moji rodiče.“

A tehdy jsem našel své nové rodiče.

Moje máma a já jsme spolu tou dobou už prakticky nemluvili a já většinu času trávil mimo domov. Měl jsem kamarády a jejich rodičům většinou nevadilo, když jsem u nich přespal na gauči. Brentwoodovi mi však poskytli skutečný domov a já konečně našel matku a otce, ke kterým bych mohl vzhlížet.

Pan Brentwood byl jako ztělesněný stereotyp. K mariňákům se přidal v roce 1942, hned po Pearl Harboru, skončil v pěchotě a prostřílel se celým Pacifikem. Když válka skončila, vrátil se domů, vzal si svou školní lásku, armáda mu zaplatila studia, nějaký čas pracoval v chemickém průmyslu a nakonec začal učit na Centrální střední škole.

Stále měl záda přímá jako pravítko a bez problémů by se vešel do své uniformy z druhé světové.

Paní Martha Anne Brentwoodová vychovala čtyři děti a trpěla docela silným syndromem „prázdného hnízda“. Od jejích dětí, které ji pravidelně navštěvovaly, jsem se dozvěděl, že vždycky byla skvělou mámou a jejich dům navštěvovala děcka z širokého okolí. Každý večer vařila poctivou večeři. Moje matka považovala vaření za relikt ďábelského patriarchátu a navíc vařila mizerně. Mámino nevaření bylo asi to jediné, čím svět skutečně zlepšila.

Paní Brentwoodová byla pravý opak. Potrpěla si na jižanskou kuchyni zatíženou na smažení a používala víc bylinek a koření, než by plukovník „KFC“ Sanders dokázal spočítat. Po dlouhých letech nepoživatelného zdravého jídla, špatně uvařeného indického jídla a něčeho, co se podobalo, řekněme, fekální hmotě jsem začal pořádně přibírat na váze. Ne že bych si myslel, že je indické jídlo špatné. Pro dobrá exotická jídla mám naopak slabost, ale máma by dokázala spálit i vodu.

Jídlo od paní Brentwoodové mi chybí. Stále jsou naživu, ale já mám poslední dobou práce až nad hlavu.

Pan Brentwood porušil prakticky všechna pravidla a začal mě zasvěcovat do střílení a puškařství bez matčina souhlasu a naštěstí i vědomí. Ve sklepě měl dílnu, kde jsme strávili spoustu hodin výrobou nábojů, plněním zásobníků a tak podobně. Ten muž byl chodící encyklopedií zbraní a dodnes mu volám, když mám nějaký problém. Představil mi M1 Garand, svou oblíbenkyni, a thompsona, který byl podle mého názoru nepoužitelnou bestií.

Nebyl však jen stereotypním bývalým mariňákem. Jeden incident během bitvy o Tarawu mu změnil pohled na svět. Víte, on byl chytrý a měl pružnou mysl. Když něco nabouralo jeho pohled na svět, automaticky to nezavrhoval.

S ohledem na autora těchto memoárů si možná budete myslet, že šlo o monstrum. Co já vím, a že jsem to z něj zkoušel nenápadně vytáhnout mockrát, pan Brentwood nikdy nepotkal žádnou z věcí, jejichž zabíjením si vydělávám na živobytí. Na Tarawě ho potkal banzai útok. Nebyl jeho první, ale poprvé se v něm tváří v tvář, bajonet proti meči, střetl s japonským důstojníkem. A prohrál.

Naštěstí velitel jeho čety střelil důstojníka do hrudi pětačtyřicítkou dřív, než mohl mému budoucímu nevlastnímu otci setnout hlavu. Pana Brentwooda to ale přinutilo přemýšlet. Velitel čety si meč vzal jako suvenýr a poslal ho domů – jeho zabití, jeho trofej. Panu Brentwoodovi se později taky podařilo jeden získat, ještě později našel někoho, kdo se v nich vyznal, a nakonec se stal neoficiálním expertem přes japonské katany.

„Cokoliv smrtícího si zaslouží pozornost,“ vysvětlil mi.

Studoval je, kupoval i prodával, vyměňoval je, a nakonec jich pár s použitím víceméně tradičních technik i vyrobil. V padesátých letech bylo učení kendó považováno za něco divného, nebo spíš rovnou šíleného. Jemu to bylo jedno. Cokoliv smrtícího si zaslouží pozornost. Naučil se japonsky, aby lépe pochopil bušido. Úplně mu nepropadl, Japonce pořád nesnášel, ale stal se z něj takový americký „kensei“. Dodnes se mnou v kendó dokáže brutálně zamést, a to jsem kendó používal proti nejtěžší lize monster. Během akce jsem usekl hlavu dvě stě let staré paní upírů. A nebylo to žádné „kolík do srdce, hlavu pryč“, ale pěkně „sek, sek, sek, hlava pryč“. A taky jedna ruka a noha. A ten stařík mi stejně pořád dokázal nakopat zadek.

Tip od profíka – od určité vzdálenosti, tak šesti metrů, je dlouhá čepel obecně lepší než střelná zbraň. Někteří budou horovat pro zbraň s krátkou hlavní, ale čepel je lepší. A podle mého názoru nic nemá lepší čepel než katana. Železná ruka (znaky_fmt) mi neříkají bezdůvodně.

Protože jsem konečně získal otcovský vzor, který v mých očích nebyl úplný magor, přirozeně jsem chtěl jít v jeho šlépějích. Když mu došlo, že jsem se japonské písmo kanji naučil za dva měsíce, aniž bych se pořádně snažil, trochu ho to naštvalo.

„Chade,“ zavolal na mě, „příští rok budeš chodit na moje hodiny chemie. A jestli nedostaneš za jedna, tak už se tady na večeři neukazuj.“

Tak jsem si následující rok vzal ve stejném semestru středoškolskou chemii a fyziku. Z chemie jsem měl stoprocentní jedničku.

Jo, uhodli jste. Z fyziky jsem měl za pět.

Musel jsem udržovat svůj trojkový průměr.

Fyziku jsem se samozřejmě učil, dokonce se mi i docela líbila. Během let jsem ji opakovaně aplikoval v praxi. Především F=ma.

Ale trojkový průměr se musí udržovat.

Hodně jsem randil. Skoro jsem nestudoval, tedy kromě chemie. Získal jsem svolení věnovat se atletice. Ta taky zabrala spoustu času. Většinu večerů a později i nocí jsem trávil u Brentwoodových. Ne že by na tom mámě záleželo. Opakovaně trousila poznámky, že u mě zvažovala potrat, protože jsem nebyl „plánovaný“, a při zpětném pohledu se rozhodla špatně. Chtěla mě ze svého života dostat stejně, jako já jsem chtěl z toho jejího vypadnout. Cítíte tu lásku?

Od třinácti jsem sekal trávníky. Od šestnácti jsem dělal především na stavbách. Většinou nádeničina, ale placená líp než sekání trávníků. Svou pozornost jsem dělil mezi dílnu a přípravu na vysokou. Přes pana Brentwooda jsem se stal mechanikem na částečný úvazek, mohl jsem si koupit levné auto a pak ho opravit podle svého gusta. Byl to 1976 Cutlass Supreme a nepochybně pondělní auto.

Jak se tehdy říkalo, nejhorší auta se dělala v pondělí a v pátek. V pondělí měli všichni dělníci kocovinu a v pátek se všichni zkušenější dělníci hodili marod nebo tak něco a celá linka šla do pekel.

Na tom autě bylo špatně úplně všechno, což byl důvod, proč jsem ho získal tak levně. Klasický příklad vrcholu amerického automobilového průmyslu v sedmdesátých letech. Jedinou slušnou věcí byl motor Delta 88, který řval jak tur. Z převodovky teklo jako z řešeta. Zadní diferenciál úspěšně imitoval zvuk drtičky kamení. Sotva tři roky staré tlumiče byly úplně odepsané. Přes střechu do něj zatékalo. Podle tvrzení továrny nerezavějící podvozek byl zrezavělý. Hnusný zelený lak se loupal.

Do Honeybeara jsem investoval tolik práce, až to bylo skoro směšné. Pochybuji, že v něm kromě motoru zůstala jediná originální součástka. A ten motor jsem dvakrát přestavěl. Na druhou stranu v něm jezdím dodnes.

Kendó, střílení, atletika, randění a opravování a zdokonalování Honeybeara, to byl můj život.

Na škole bylo docela dost holek, které byly na tehdejší dobu „snadná“ kořist. Sexuální revoluce už pominula a přicházela sexuální evoluce a doba před AIDS. Zlaté časy. A ano, alespoň krátký románek jsem měl s většinou z nich. V tomto ohledu jsem daleko od stromu nespadl.

Zazpívejte si se mnou: „To byla nejlepší léta mýho života…“

Jsem jeden z těch lidí, co střední školu milovali. Nejtěžší na ní asi bylo jen to, že většina mých kamarádů i holek byla tupá jako motyka. Občas jsem musel chvíli posedět se šprty, abych mohl vést alespoň trochu rozumnou konverzaci. V té době to znamenalo nepravidelné hraní Dungeons&Dragons.

To se mi v pozdějším životě překvapivě hodilo. Jsem přesvědčený, že jejich autor Gary Gygax znal lidi, jestli mi rozumíte.

Narodil jsem se šestého prosince 1962. Protože oslavy narozenin a dalších svátků byly zastaralé sociální konstrukty, skutečnou narozeninovou párty jsem poprvé zažil u Brentwoodových, když mi bylo patnáct. Sedmého prosince 1980, jeden den po mých osmnáctých narozeninách a na výročí dne, kdy mazaní Japonci vybombardovali Pearl Harbor, jsem zašel do obchoďáku, minul starou poštu a vešel do náborové stanice mariňáků.

„Dobré odpoledne, rotmistře,“ pozdravil jsem co nejzdvořilejším tónem. Měl jsem na sobě čistou, pečlivě vyžehlenou a do posledního knoflíku zapnutou košili, pečlivě vyžehlené černé kalhoty a armádního ježka. „Rád bych se přidal k námořní pěchotě.“

Při přihlašování do námořní pěchoty dojde na pár věcí, o kterých většina rekrutů nemá ani tušení. Jednou z nich je ASVAB, zkouška zaměřená na zjištění silných a slabých stránek žadatele. Dodnes je to jeden z nejlepších profesních testů na planetě. Když se ho nebudete snažit zmanipulovat, nasměruje vás na pozici, kde budete armádě nejprospěšnější a kde vás to bude více méně bavit. Obvykle.

Problém byl, že kdybych do toho šel na sto procent, budu pro rozvědku analyzovat signály nebo tak něco. Já nemínil strávit zbytek života posloucháním skřípání, pípání a hvízdání, ve kterém by se mohl skrývat signál. Sice bych tam námořní pěchotě asi prospěl nejvíc, to jo, ale já se k mariňákům přidal, abych zabíjel komouše… já chtěl k pěchotě.

Takže jsem dostal perfektní trojku.

Bože, jak já se s tím sviňským testem nadřel. O ASVAB můžete najít spoustu knih. Já je zanalyzoval, obrousil, zohýbal a pak celkově zmrzačil. Přesně jsem věděl, jaké otázky a počet bodů mě kvalifikují na ideální žrádlo pro kanóny, aniž bych skončil jako kuchař.

Když jsem se vrátil k náboráři, jeho první slova zněla: „Synu, přemýšlel jsi někdy o pěchotě…?“

Jen taktak jsem nevyskočil radostí a nezakřičel: „Ano! To jste kurva trefil!“

Školu jsem dokončil šestého června 1981. Moje máma na předávání diplomů nepřišla, Brentwoodovi ano. Pan Brentwood mě devatenáctého června zavezl do MEPS4. Zvedl jsem pravou ruku a přísahal, že budu bránit Ústavu Spojených států amerických proti všem nepřátelům zahraničním i vnitřním. O těch nadpřirozených se kupodivu nezmínili. Napadlo mě, jestli jsem tím nezískal povolení zabít svou matku. A tak jsem se stal mariňákem.

4Military Entrance Processing Station – vojenská nástupní a přijímací základna – pozn. překladatele.

Od první noci, kterou jsem u Brentwoodových strávil, se pan Brentwood ujišťoval, že jsem perfektně pochopil pravidla, která v jejich domě musím dodržovat. V domě svých rodičů jsem byl vždycky až úzkostlivě pořádný. Pan a paní Brentwoodovi to jen vyladili na správnou úroveň. Přidejte k tomu výcvik ve střelbě a od mariňáků se to moc nelišilo.

Poznámka pod čarou – výcvikovým táborem jsem se až na pár výjimek proplížil jako duch.

Nechápejte mě špatně. Mariňácký výcvik byl a je pěkně drsná záležitost. A písečné blechy na Parris Island nejde popsat, ty se musí zažít. Ale…

První den, kdy nás představili pušce M-16, jsem udělal jednu z těch menších chyb. Instruktor nám detailně popisoval, jak se rozebírá a čistí. Všichni jsme seděli v kruhu, nohy zkřížené v tureckém sedu. Pozorně jsem sledoval jeho výklad. Věnoval jsem mu veškerou svou pozornost, takže jsem si ani nevšiml, že moje ruce instinktivně pušku samy rozebírají, zatímco on o tom mluvil. Instruktor si toho ale všiml a přisupěl ke mně.

„Na nohy, rekrute!“

„Pane, ano, pane!“ vykřikl jsem a vyskočil do pozoru.

„Co si k čertu myslíte, že děláte, rekrute?“

„Pane, pozorně sleduji váš výklad, pane!“

„Byla součástí mého výkladu výzva k rozebrání zbraně, rekrute?“

„Pane, ne, pane!“

„Tak proč je vaše zbraň rozebraná, rekrute?“

Sklopil jsem zrak a zbledl.

„Ehmm… Nemám pro to omluvu, pane! Já jen… nemám omluvu, pane!“

Instruktor si tou dobou už všiml, že zbraň nejenže je rozebraná tak, aby šel vytáhnout úderník, ale že jsou všechny součástky pečlivě rozložené kolem. A taky si uvědomil, že jsem z něj celou dobu opravdu nespustil oči.

„Vy jste ji rozložil bez dívání, je to tak?“ zeptal se mnohem klidnějším hlasem.

„Pane…“ Nebyl jsem si jistý, co mám odpovědět.

„Máte snad výcvik, o kterém nevím, rekrute?“

„Pane, ne, pane!“ Věděl jsem, že něco říct musím. „Můj nevlastní otec byl během druhé světové války v námořní pěchotě, pane. Seržant Herman J. Brentwood, pane. Já jen… Když mám zbraň a mluví se o rozebírání, pane… Pane, nemám pro to omluvu, pane.“

„Složíte ji dohromady?“ zeptal se znovu klidným hlasem instruktor.

„Pane, ano, pane!“

„S páskou přes oči?“

Chytil jsem se nabízené šance. „S páskou přes oči v hurikánu, zatímco se budu milovat s překrásnou ženou, pane!“

Pomalu sáhl do kapsy a vyndal stopky.

„Do tureckého sedu, rekrute. Když to zvládnete v limitu a se zavřenýma očima, nechám to pro tentokrát být.“

„Pane, ano, pane!“

Složil jsem ji v polovičním čase a už nikdy jsem se nesnažil vyčnívat.

Ale… byla tu jistá mariňácká tradice.

Když jsem se přihlásil, zkusil jsem jako své nejbližší příbuzné uvést Brentwoodovy. Nevyšlo to. Měl jsem rodinu, a proto jsem jako nejbližšího příbuzného musel uvést svou zatracenou matku. To taky znamenalo, že jsem jí ve výcvikovém táboře musel každý týden napsat jeden dopis.

Drahá matko,

jsem ve výcvikovém táboře námořní pěchoty na Parris Islandu a miluju každou minutu, co tady trávím. Dneska jsme cvičili, jak se bajonetem správně nabodávají děti…“

Ani nevím, proč jsem se snažil. O pár týdnů později dopisy dorazily s razítkem Vráceno odesílateli.

To okamžitě upoutalo pozornost toho samého výcvikového instruktora, který nás zasvěcoval do rozebírání a skládání M-16. Zaujalo ho to natolik, že se mi za chvíli okraj jeho klobouku opíral o nos.

„Myslel jsem, že váš nevlastní otec je mariňák, rekrute!“

„Neoficiální nevlastní otec, pane! Má matka je členkou komunistické strany a tahala mě na zatracené mírové pochody proti válce ve Vietnamu, pane! Když zjistila, že se chci dát k námořní pěchotě, zeptala se mě, proč chci být zabiják dětí, pane! Odpověděl jsem jí, že děti neuhýbají a zabíjí se mnohem snáz, pane!“

Jeden z mladších instruktorů, co stál nedaleko, se musel otočit a kašláním maskovat smích.

„Máte i neoficiální nevlastní matku, rekrute?“ vyštěkl na mě výcvikový instruktor.

„Pane, ano, pane!“

„V tom případě máte dovoleno psát po zbytek výcviku své neoficiální nevlastní matce, rekrute!“

„Pane, ano, pane!“

Brentwoodovým už jsem stejně psal. O týden později dorazil velký balík. Domácí arašídové sušenky mámy Brentwoodové.

A ano, bylo jich dost pro celou četu. Součástí byl i menší, samostatně zabalený balíček pro výcvikové instruktory. Tušil jsem, že v něm budou její vyhlášené rumové koule.

Kromě toho jsem se sakra snažil nevyčnívat, jen jsem všechno dělal tak dokonale, jak jen to šlo. Obvyklé malé buzerace, kterými se zpracovávají rekruti, jsem znal už od pana Brentwooda. Skládání ponožek a spodního prádla? V pohodě. Jediným větším problémem bylo, že mě to naučil skládat do klasických beden před postelí, ale tady už přešli na stojící skříňky. Já ale dokázal strčit uniformu do pytle a pak ji vytáhnout, jako by zrovna vyšla z čistírny. Vyleštěné boty? Mohl bych mít každou noc požární hlídku a stejně by byly bez poskvrnky. Ustlaná postel, od které se odrazí čtvrťák? Ten můj by se odrazil až na Měsíc. Čištění zbraní? Moje oblíbená část dne. Probrat se ve zlomku vteřiny, když do ložnice vejde instruktor? I na to mě pan Brentwood připravoval, k velké nelibosti paní Brentwoodové. Vážně ji unavovalo , jak poslední půlrok mojí střední každé ráno ve 4:30 tloukl víky od popelnic.

Výcvikový tábor byl i tak strašná pakárna, ale takový už byl jeho účel.

A kdo se ukázal na slavnostním ukončení? Pan a paní Brentwoodovi, jak jinak. Pan Brentwood si vzal čepici s nášivkou 1. divize námořní pěchoty, stužky z tažení, čtyři purpurová srdce a dvě bronzové hvězdy.

Ukázalo se, že velitel tábora byl jedním z jeho vojínů v Koreji.

Pan Brentwood se nikdy nezmínil, že byl u zamrzlé přehrady Changjin. Nebo v Inčchonu. Nebo že ho zná jménem sám Chesty Puller. Velitel základny se k němu choval jako ke králi.

Musel jsem toho hodně dohnat.

Ale popravdě jsem neměl moc času, protože začal můj nekonečný večírek. Vítejte ve studené válce a na konci období, kdy byla armáda jen na ozdobu. Rozpočet na výcvik však byl stále mizerný a většinu času jsme trávili natíráním kamenů.

Byl jsem přiřazený ke 2. divizi námořní pěchoty, 1. prapor, 8. rota. Jedna-osm. Za žádné nitky se netahalo. Rekruti z Kentucky šli na východ a tam byla 2. divize námořní pěchoty, kde jsem se stal jen dalším pěšákem v Camp Lejeune.

A stejně jako jsem byl rozhodnutý stát se ukázkovým dítětem trojkového průměru, rozhodl jsem se stát ukázkovým mariňákem, i když v tomhle případě jsem cílil na jedničku s hvězdičkou. Uměl jsem střílet, pohybovat se a komunikovat. Překypoval jsem nadšením. Několik mých bratrů pěšáků kvůli tomu nade mnou ohrnovalo nos, ale ti mi mohli políbit. Měl jsem v plánu dotáhnout to v rekordním čase na rotmistra.

Chcete natřít kameny? Více barev, nebo čistě bílá? Nikdy jsem nekňoural a nestěžoval si ani na ty nejpitomější a nejobyčejnější úkoly. Potřebujete dobrovolníka? Dobrovolně jsem se přihlásil k čemukoliv. O víkendech jsem pochodoval v plné polní. Ve volném čase jsem cvičil. Rozšířil jsem svůj repertoár bojových umění a dál jsem se věnoval kendó, i když s tím jsem to moc nepřeháněl. Tím bych se zařadil mezi ty „divné“, což byla ta poslední kategorie, kam bych chtěl spadnout.

První rok jsme podnikli pár plaveb. Nic moc. Většinou jsme jen vyrazili na moře, otočili se, nastoupili do vlaku Amtrack a jeli zpátky do Lejeune. Cokoliv víc by stálo spoustu peněz. Podnikli jsme jen jednu dlouhou plavbu do Středozemního moře, kde došlo i na pár opušťáků.

Svoboda na plavbách je jeden z hlavních důvodů, proč se většina lidí dá k námořní pěchotě. Opušťák ve španělské Rotě jsem chtěl stejně jako každý druhý, ale i tak jsem se dobrovolně přihlásil k jednotce, která bude držet první hlídku na lodi. Proč? Protože to je drsný, kámo. Celé týdny trčíš na lodi a pak se dobrovolně přihlásíš na první hlídku, aby tvoji druhové mohli jít chlastat na břeh? Někdo na hlídce zůstat musí. Zaskřípete zuby a procedíte: „Semper Fi, rotmistře. Já to vezmu.“

Myslím, že polovina mé čety mě nenáviděla a druhá obdivovala. Ale vycházeli jsme spolu, protože jsem měl dost rozumu, abych si nikdy nehrál na intelektuála a pořád jsem mluvil jako ta nejobyčejnější zákopová krysa. Byl jsem v pohodě a bylo mi jedno, co říkají ostatní. Mým cílem bylo ustanovit rekord, jak rychle se můžete stát rotmistrem v dobách míru.

Na plavbě však začalo i něco dalšího. Víte, na lodi máte spoustu volna. Cvičíte a uklízíte, ale i tak vám zůstane fůra volného času. Na lodi má mariňák hodně omezené možnosti, a protože jsem o tom věděl, tak jsem se na to připravil. Zapsal jsem se na korespondenční kurzy.

Víte, povýšení je zčásti založené i na vzdělání, dokonce i u pěšáků. Chcete být rotný? Raději absolvujte vysokou nebo nějaký odpovídající kurz. Armáda tehdy nabízela korespondenční kurzy přes Marylandskou univerzitu za vcelku nízkou cenu. Pravda, jako vojín jste toho moc nevydělali, ale i tak jsem si mohl dovolit pár korespondenčních kurzů, aby mi plavba rychleji utíkala. A protože to námořní pěchota podporovala, mohli jste díky tomu získat i víc „volných“ hodin.

„Rotný, mohu požádat o povolení věnovat se svému korespondenčnímu kurzu a uvolnění z pakárny, kterou jste si pro nás vymysleli, abychom během plavby nedělali blbosti?“

A protože máma už moje známky neviděla, mohl jsem přestat s přetvářkou. Než jsme se dostali do Španělska, dokončil jsem tři kurzy. Stačilo jen udělal testy, a když jsem je odevzdal, jo, samé jedničky.

Jedničky jsou snadné. Perfektní trojky jsou horší.

V Rotě jsem zašel na americkou ambasádu, abych absolvoval zkoušku ze španělského jazyka. O čtyři hodiny později se v mých papírech vyjímala poznámka „Španělština – plynulá znalost, písemná i ústní“, což mi přihrálo body k povýšení. Tu noc jsem se ožral jako skunk. Těch bodů jsem získal fakt hodně.

Když jsem se vrátil do Států, řekl jsem si „Sakra, proč ne?“ a zkusil jsem složit zkoušky ze všech jazyků, které jsem se v průběhu let učil. U některých ústních jsem však napoprvé selhal. U písemných mi uznali plynulou znalost u španělštiny, starověké a moderní řečtiny, latiny, němčiny (tři dialekty včetně staré švábštiny), arabštiny a japonštiny. Testy z hindštiny, chetitštiny a hieroglyfů jsem na žádné místní univerzitě nenašel. Asi měli něco proti jazykům začínajícím H a neobměkčilo je, ani když se před něj přidalo C.

Díky doporučení od mého rotného jsem se stal svobodníkem s velkým předstihem, protože jsem byl zářným prototypem mariňáka. Byl jsem mariňákem měsíce a na té nástěnce jsem se držel, dokud jsem před testem fyzické zdatnosti nedostal chřipku a někdo mě netrhnul o jediný bod.

A když pak námořní pěchota přelouskala všechny podklady a spočítala všechna čísla, stal jsem se desátníkem tak rychle, že mě několik lidí mělo za homosexuála, který přeblafnul někoho důležitýho.

Byl jsem expert přes každou zbraň v inventáři (body k povýšení), prověřený multilingvista (body k povýšení), měl jsem šedesátihodinový kredit z vysoké (body k povýšení), nikdy jsem nebyl trestán a v podstatě jsem chodil a mluvil jako dokonalý mariňák.

Byl jsem na nejlepší cestě stát se už na prvním turnusu seržantem. Když jsem se o opušťáku vrátil domů (samozřejmě k Brentwoodovým), paní Brentwoodová se dmula pýchou. Byl jsem v pokušení zavolat mámě a oznámit jí, že mě povýšili na zabijáka dětí první třídy, ale odolal jsem. Prostě jsem chtěl zapomenout, že mě porodila zrovna tahle žena.

Pak nás poslali do Bejrútu.

Ti z vás, co se vyznají v historii námořní pěchoty, už možná tuší, protože jsem byl v jedna-osm a začínala osmdesátá léta. Ti z vás, co se vyznají v historii obecně, už asi vědí taky. A vy, co nemáte ani ponětí, o jakém historickém spojení mezi mariňáky a Bejrútem mluvím… vyhledejte si to.

Něco k naší misi. Zaprvé, Ronald Reagan byl bezesporu v první pětce nejlepších prezidentů všech dob. Nebudu se o tom s nikým hádat, prostě to říkám. Moje paměti, moje názory. Ale tahle mise byla idiotská, asi největší blbost jeho prezidentské kariéry. Proč?

Na Středním východě „udržování míru“ prostě fungovat nemůže. Tečka. Střední východ je ve válce doslova od úsvitu dějin. První známá armáda podle dnešních měřítek byla ta Sargonova v počátcích psané historie. První psanou historií jsou prakticky jenom Sargonova dobyvačná tažení. A aby bylo jasno, Sargon pocházel ze Středního Východu. Tam, kde dneska leží Irák.

Tady prostě mír neudržíte. Mír je místní mýtus. Na Středním východě byste dosáhli míru jen tak (a já ten názor obhajovat NEBUDU), že byste zabili každého muže, ženu a dítě, co tam žijí. A tím myslím do jednoho. Kurdy, Araby, Drúzy, Izraelce, libanonské křesťany, Íránce, Iráčany, prostě všechny. Každá z těch skupin má nějaký problém se všemi ostatními a ani JEDNA si to s nimi nedokáže v klidu vyříkat.

Ale neobhajuji to. Jen říkám.

Ta mise mi připomíná jedno jižanské úsloví. Někteří z vás to možná nevědí, ale mají tam takové potvory, co se jim říká zemní sršni. A když na Jihu, který je v podstatě jedna velká hrouda červeného jílu, naprší, otvory jejich hnízd jsou pěkně kluzké. To úsloví zní takhle:

Ať tě ta kulatá vlhká díra sebevíc láká, nikdy do sršního hnízda nestrkej ptáka.

Prezident Reagan strýčku Samovi poručil, ať toho ptáka do sršního hnízda strčí. Bože, já toho chlapa mám rád, a když vidím, v jakém je dnes stavu, chce se mi plakat, ale tohle byl pitomej tah. Každý na něj má jednou za život právo. Jen bych si přál, aby to nevyšlo na moje bratry… a na mě.

Ale tím skutečně začal můj příběh.

2

Měl jsem sen. A vážně divný. Obvykle snívám o plážích s blondýnami volnějších mravů. V tomto případě jsem stál na molu u jezera. Voda byla dokonale modrá, stejně jako nebe. Za jezerem se zvedaly kopce pokryté tak dokonalou zelení, že byla prostě nepozemská. Bylo to nejkrásnější místo, jaké jsem kdy viděl.

Nebyl jsem tu sám. Na konci mola seděl chlap a snažil se zprovoznit naviják. Zjevně se mu zamotal. Napravo od něj stál kbelík, asi s návnadou. A další rybářský prut. Chlap na sobě měl tričko a baseballovou čepici.

Přišel jsem k němu, posadil jsem se na konec mola a důkladně jsem si ho prohlédl. Mohlo mu být kolem padesáti, dlouhé hnědé vlasy a vousy. Vypadal trochu jako hadrové hlavy, které jsem tady poznal a nesnášel. Křesťané nebo muslimové, pro jedna-osm byli hadrové hlavy všichni, protože s nimi byly stejné problémy. Ale k němu jsem „odpor“ necítil. Na čepici měl nápis New Orleans Saints.

Návnada byla stejně divná jako celé tohle místo. Vypadala jako chleba, ale vycházela z ní nebeská vůně. Kousek jsem vzal a přičichl k němu. Jo, vonělo to trochu jako med a… já nevím co. Napadla mě ambrózie. Nedokázal jsem odolat a kousnul jsem si.

Tak na tomhle bych dokázal přežívat po zbytek života. A byla to návnada na ryby.

„Co je to?“ zeptal jsem se.

„Mana,“ odpověděl rybář.

Napíchnul jsem kousek na háček, další kus jsem snědl a nahodil jsem.

„Nechcete tenhle prut, pane?“ navrhl jsem mu. „Já vám ten druhej zatím rozmotám.“

Ani z toho navijáku nedokázal sundat kryt. Takhle to nikdy nespraví.

„Nechci pro podobné věci používat slovo ‚nenávist‘,“ řekl rybář. „Je to příliš silné slovo. Ale já… ty moderní věci nemám rád a nerozumím jim. Tohle já za rybaření nepovažuji.“

Vzal si ode mě prut a vděčně kývnul hlavou.

„Takže…“ začal jsem, když jsem se pustil do rozmotávání. „Tohle je hodně divnej sen.“

„Obvykle se ti zdá o pláži s dívkami s pochybnou morálkou,“ pokýval rybář hlavou.

„Obvykle jo,“ přiznal jsem.

Podíval jsem se na vodu, byla čistá jako vzduch. Viděl jsem pod námi ryby, vypadaly jako kapři koi. Nedokázal jsem ani odhadnout, jak moc jsou velcí, protože voda byla příliš průzračná. Pod nimi… nebylo žádné dno. Hooooodně dole jsem viděl něco, co připomínalo mraky. A možná další vodu. A…

„Tam dole je… Země?“ zeptal jsem se, když pod vodou něco proletělo. „A tamto byl satelit?“

„Tyhle věci,“ povzdechl si trochu podrážděně rybář. „Šéf říká, že jsou jen dočasné, než lidstvo objeví kvantové tunelování. Ať už je to cokoliv. Tohle jde úplně mimo mě.“

Ryba jako by jen lehce zatahala za vlasec, aby si získala jeho pozornost. Opatrně ji přitáhl a kapr prostě plaval s vlascem, vůbec nebojoval. Když připlul pod molo, kapr opatrně vyplivl tupý háček. Rybář mu hodil kuličku many, kapr máchl ocasem a odplaval pryč.

„Začínám mít pocit, že už nejsem v Kansasu.“

„Když jsi zemřel, tak jsi v Kansasu nebyl,“ podivil se rybář, než sebou trhnul. „Omlouvám se, nechtěl jsem to na tebe tak vyhrknout.“

„Ehm. Dobře. Jako poslední si pamatuju, že jsem si šel dáchnout do kasáren.“ Rozhlédl jsem se. Byla tu zjevná nepřítomnost pekelného ohně a síry, což jsem bral jako dobré znamení. Ale upřímně, rybařit po zbytek věčnosti by se brzy v peklo zvrhlo taky, protože už teď jsem se začínal nudit. „Můžu vědět, co se stalo?“

„Bomba v náklaďáku. S lítostí ti musím oznámit, že zbytek tvé roty již… prošel procesem a usazuje se.“ Rybář chvílemi vypadal, jako by s někým mluvil přes neviditelnou vysílačku.

„Hádám, že budu zvláštní případ?“ zeptal jsem se. „Příliš mnoho přítelkyň?“

„Jsi zvláštní případ, ale tím to není.“

„Cti otce svého a matku svou? Byl jsem ateista a neměl jsem ty správný morální principy a tak? Jako třeba můj bratr?“

„To také není problém,“ ujistil mě rybář.

„Takže… co je můj problém?“ zeptal jsem se nejistě.

„Šéf si myslí, že se máš dole na zemi postarat o pár věcí,“ vysvětlil mi rybář. „A jsi na to ideální kandidát. Pokud si to budeš přát, může dojít k menšímu zázraku. Upřímně tě mohu ujistit, a my bychom tady upřímní být měli, že bys mohl požádat o přímý přesun do příští destinace. Už jsi zapsaný, žádný problém. Ale Šéf by od tebe nejdřív něco potřeboval. Možná tě zajímá, proč by ses tohoto poháru měl vzdávat… No, to nejlepší, co ti můžeme nabídnout, je menší zázrak. Návrat bude hodně bolet. A tou bolestí myslím ‚Oni mě nakonec poslali do pekla?‘. Ani zbytek tvého života nebude žádný piknik.“

„Bude součástí těch věcí i usmíření s rodiči?“

„Prošéfa, ne,“ zhrozil se rybář. „Tvá matka je harpyje, tvůj bratr je na cestě k nejryzejšímu zlu a tvůj otec je sexuální predátor zaměřený na naivní mladé ženy. Drž se od těch lidí, co nejdál to půjde! Těmi věcmi myslím misi.“

„Mise od B…“ zarazil jsem se a váhavě pokračoval: „Od Šéfa.“

„Od Nejvyššího z nejvyšších,“ přikývl rybář. „Od vousatého patriarchy na nebesích, jak by ho nazvala tvá matka. Ano.“

„Nechápejte mě špatně, když se zeptám, ale budou z toho i nějaký výhody? Protože výhoda setrvání zde je očividná. Navíc jste zmínil bolest. Předpokládám, že mi ten výbuch zláme každou kost v těle.“

„Výhody už jsi dostal, synu,“ usmál se rybář. „Myslíš si, že za tvé pozoruhodné fyzické dovednosti, schopnost rychle se učit a jazykovou zdatnost může jen genetika?“

„Na tom něco je.“ Krátce jsem se zamyslel. Co by udělal pan Brentwood? Když jsem se na to podíval takhle, odpověď byla jasná. Kdyby mu někdo řekl, že dostal misi od Boha, postavil by se jakékoliv výzvě, aby ji splnil. „Takže to bude menší zázrak. Povinnost je těžší než hory, smrt je lehčí než pírko. Pokud je mou povinností jít zpátky, no, tak tam půjdu.“

„V tom případě se za chvíli na krátký okamžik probudíš pod svým stolem,“ pověděl mi rybář. „Na krátký okamžik, protože okamžitě omdlíš příšernou bolestí. Menší zázrak bude spočívat v tom, že tě výbuch smete z postele pod stůl, na který spadne skříňka, a obojí tvé tělo částečně ochrání před padajícími troskami.“

„To by vyžadovalo devadesátistupňovou otočku uprostřed letu,“ poznamenal jsem, když jsem si představil půdorys svého pokoje v kasárnách.

„A proto je to menší zázrak.“

„Dobře. Protože na to zatím nepřišla řeč, mohu se zeptat na vaše jméno, pane?“

„Říkej mi Pete. Jsi připravený?“

„Ano, pane,“ potvrdil jsem, když jsem odložil prut.

„Je tu ještě jedna věc,“ řekl Pete. „Bůh pro tebe má zprávu. Uvidíš znamení a tím znamením bude…“ Dramaticky se odmlčel: „Padesát sedm.“

„Uvědomuje si Šéf, že nejoblíbenější kečup na Zemi má sedmapadesátku na každý flašce?“ zeptal jsem se. „Mám hledat nějakou určitou sedmapadesátku?“

„To je vše, co pro tebe mám,“ pokrčil Pete rameny. „Šéf je hodně zaneprázdněná osoba. To je skutečný důvod, proč jsou jeho poselství obvykle tak nejasná. Četl jsi někdy e-mail od ředitele z Fortune 5005? Krátký, stručný, k věci a téměř nerozluštitelný. Bylo mi řečeno toto: ‚Hoď ho zpátky, pokud bude chtít. Čeká ho práce. Znamení bude padesát sedm.‘ Přijít na to musíš sám.“

5 Výroční seznam nejúspěšnějších amerických korporací podle časopisu Fortune – pozn. překladatele.

„Co je to e-mail?“ nechápal jsem.

„Zhluboka se nadechni,“ poradil mi svatý Petr. „Pamatuj si, že musíš najít znamení. Teď to bude bolet…“

***

AUDOPRDELEKURVADRÁT!

Dvakrát jsem zalapal po dechu v naprosté temnotě. Na jazyku jsem cítil měděnou pachuť a bolest mě zavedla na nějaké speciální místo, které bylo nemožné navštívit a přežít. Pak jsem omdlel.

Znovu jsem se vzbudil, když bolest vystřelila až někam ke hvězdám. Bylo tu světlo a prach.

„Jednoho jsem našel!“

Zakašlal jsem a uvědomil si, že v sobě nemám skoro žádný vzduch. Zasípal jsem a bolest byla příliš…

Vrtulník. Světla a stíny. Pach leteckého oleje a horké paluby. Někdo se nade mnou ohýbal a modlil se. Měl jsem dost čistou hlavu, abych se pokusil říct: „To není třeba, o to už je postaráno.“

Moje první jasná vzpomínka je na temnou nemocnici. Na obličeji jsem měl kyslíkovou masku, v puse neskutečné sucho a v krvi tolik oblbováků, že by moje matka skákala radostí, kdybych si na ně vytvořil návyk. Podle nábytku, co jsem viděl, a podle jeho rozmístění jsem poznal, že nejde o americkou nemocnici. Nedokázal jsem se pohnout. Zčásti jsem se ani moc hýbat nechtěl, protože jsem oprávněně tušil, že by to vyvolalo další bolest, a taky jsem byl ve víceméně celotělní sádře. Viděl jsem jen infuzi, spoustu plastu a obě nohy a pravou ruku v závěsu. Předpokládal jsem, že levou ruku mám taky. Zkusil jsem ji zvednout. Uviděl jsem ji, ale nehýbala se moc dobře. Usoudil jsem, že jde o obyčejnou slabost a ne o poškození nervů. Vodu si s ní ale v každém případě nepodám.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Grunge.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.