Drizzt Do’Urden

v nakladatelství FANTOM Print

TEMNÝ ELF

Legenda o Drizztovi 1: Domovina

Legenda o Drizztovi 2: Vyhnanství

Legenda o Drizztovi 3: Útočiště

PLANINA LEDOVÉHO VĚTRU

Legenda o Drizztovi 4: Magický krystal

Legenda o Drizztovi 5: Stříbrné prameny

Legenda o Drizztovi 6: Rubínový klenot

DROWŮV ODKAZ

Legenda o Drizztovi 7: Odkaz

Legenda o Drizztovi 8: Bezhvězdná noc

Legenda o Drizztovi 9: Obklíčeni temnotou

Legenda o Drizztovi 10: Cesta k úsvitu

TEMNÉ STEZKY

Legenda o Drizztovi 11: Tichá čepel

Legenda o Drizztovi 12: Páteř světa

Legenda o Drizztovi 13: Mečové moře

Legenda o Drizztovi 14: Příběhy o Drizztovi

LOVCOVY ČEPELE

Tisíc orků

Osamělý drow

Dva meče

ZMĚNA

Král orků

Král pirátů

Král duchů

ŽOLDÁCI

Služebník krystalu

Slib Čarodějného krále

Cesta patriarchy

NEVERWINTER

Gauntlgrym

Letohrad

Charonův spár

Poslední hranice *

* Připravujeme

CHARONŮV
SPÁR

III.

FANTOM Print

2017

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podoba se skutečnými osobami, ať žijícími, nebo ne, je čistě náhodná.

Kniha je chráněna autorským zákonem USA. Jakákoli reprodukce nebo neautorizované užití textu či kreseb je zakázáno bez písemného souhlasu Wizards of the Coast, Inc.

Loga FORGOTTEN REALMS a WIZARDS OF THE COAST jsou chráněnými obchodními známkami patřícími Wizards of the Coast, Inc.

Všechny postavy Wizards of the Coast, jména i výrazně jim podobná jména jsou obchodními známkami patřícími Wizards of the Coast, Inc.

Copyright © 2012 Wizards of the Coast, Inc.

Práva na české vydání vlastní FANTOM Print

Cover art Todd Lockwood

Translation Kateřina Niklová

ISBN 978-80-7398-870-8 (ePub)

ISBN 978-80-7398-871-5 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Vítejte ve Faerûnu, v zemi magie a intrik, brutálního násilí a božského soucitu, kde se bohové povznesli a zemřeli a mocní hrdinové povstali k boji s děsivými příšerami. Milénia válčení a dobývání zde vytvořila tucty jedinečných kultur, vybudovala a opět srovnala se zemí zářivá království i tyranská impéria a zanechala po sobě dávno zapomenuté, hrůzami prolezlé ruiny.

Země magie

Když byla zavražděna bohyně magie, přes tvář Faerûnu se přehnala magická vlna modrého ohně – Mor kouzel – která některé lidi zabila, mnohé zmrzačila a několik jedinců obdařila úžasnými nadpřirozenými schopnostmi. Mor kouzel navěky změnil povahu samotné magie a rozsel po zemi skryté zázraky, ale také nestvůrnosti, z nichž tuhne krev v žilách.

Země temnoty

Faerûn čelí nespočetným hrozbám. V Thayi se sbírají armády nemrtvých pod vedením brilantního, avšak šíleného krále kostěje Szasse Tama. Zrádní temní elfové v Temných říších kují pikle ve službách své kruté a vrtošivé bohyně Lolth. Aboletická svrchovanost, děsivý úl nelidských otrokářů, se vznáší nad Mořem padlých hvězd a šíří chaos a destrukci. A Netherilské impérium, vyzbrojené magií nepředstavitelné moci, slídí v létajících pevnostech po Faerûnu a rozsévá nesvár, aby dosáhlo svých tajuplných cílů.

Země hrdinů

Faerûn však nezůstává bez naděje. Objevili se hrdinové, kteří s narůstajícím přílivem temnoty bojují. Bitvou zjizvení hraničáři obracejí své stejně zjizvené čepele proti pustošícím hordám orků. Ubohé pouliční krysy bojují důvtipem s démony o osud měst. Tajemní černokněžníci z řad tieflingů spojují síly s neústupnými elfskými válečníky a sesílají na nestvůrné nepřátele oheň a ocel. A stateční služebníci milosrdných bohů nevzdávají svůj boj s temnotou.

Země nespočtu dobrodružství

Prolog

Rok znovuzrozeného hrdiny

(1463 údolního letopočtu)

Ravel Xorlarrin sebevědomě napochodoval do matčiny audienční síně a fialový háv mu přitom tančil okolo hlasitě a drze klapajících vysokých bot. Všichni v místnosti samozřejmě věděli, že by mohl kráčet zcela neslyšně; jeho boty měly jako boty většiny drowských šlechticů tuto docela obvyklou magickou vlastnost. A navíc si z hlavy shodil černou kápi, takže za ním bílé vlasy vlály, čímž poutal ještě větší pozornost.

Ravelův starší bratr a otec v jedné osobě, první syn Brack’thal, po něm střelil z levé strany síně dopáleným pohledem – dalo se to čekat, mnohem mladší Ravel se totiž nyní pyšnil postavením nejmocnějšího z dětí rodu Xorlarrin. Dříve tu veleváženou pozici zastával právě Brack’thal, který býval mocným kouzelníkem a těšil se přízni matrony matky Zeerith. Jenže to bylo před Morem kouzel, který Brack’thala strašlivě zasáhl a připravil ho o značnou část jeho moci.

Ve stejnou dobu se stalo, že patron rodu, nešťastně pojmenovaný Horoodissomoth, propadl šílenství a sežehl se ohnivou koulí se zpožděným výbuchem, kterou si v roztržitosti schoval do kapsy vesty.

A tak se Zeerith obrátila na Brack’thala, který v té době byl napůl v kómatu, vzala si jeho semeno a porodila Ravela, jeho bratra a syna zároveň.

Kdykoli Ravel pozdravil Brack’thala slovy „bratře a otče“, starší kouzelník sebou vztekle trhl a mladší se zakřenil. Neboť Brack’thal proti němu nic nezmohl. V osobním souboji by Ravel Brack’thala zcela zničil, to oba věděli, a přestože sotva opustil Čarodějec, drowskou akademii kouzelníků, vytvořil si už Ravel větší síť špehů a silnější podpůrný tým, než jaký Brack’thal kdy měl. Jako všichni mladší mágové rodu Xorlarrin se Ravel ani nenazýval kouzelníkem a neříkala mu tak ani matrona matka Zeerith, ani ostatní. Mocní splétači mystických mocí, jako třeba Ravel, byli nyní u Xorlarrinů považováni za „spřádače kouzel“ a skutečně pozměnili podstatu i sémantické komponenty svého zaklínání tak, aby připomínalo spíše tanec pavouka než typické pohyby prstů kouzelníků z dob před Morem kouzel.

Když Ravel obrátil pohled doprava, spatřil Jeartha, bojového mistra rodu, který byl důraznou připomínkou jeho rozsáhlé a stále rostoucí sféry vlivu. Jearth byl Ravelův nejbližší spojenec, a přestože rod Xorlarrin jedinečně proslul mnoha mužskými mágy, Jearth Xorlarrin byl po právu považován za jednoho z nejmocnějších bojových mistrů v současném Menzoberranzanu.

Zdálo se, jako by Ravelovi ode dne narození všechno dláždilo cestu.

A tak tomu bylo i nyní. Byl to Ravel, kdo odhalil, že Gromph Baenre pracuje na magickém drahokamu ve tvaru lebky, a kdo se odvážil k mocnému arcimágovi Menzoberranzanu potají připlížit – což představovalo nemalé riziko s ohledem na to, že Gromphův rod drowskému městu neomezeně vládl – a magii drahokamu prozkoumat. Uvnitř objevil ducha bez těla, kostěje, a od něj se spřádač kouzel dozvěděl skutečně překvapivé věci.

Zdálo se, že i matroně matce Zeerith připadají zajímavé.

„Zdravím vás, matrono matko,“ pozdravil Ravel a teprve v poslední chvíli odvrátil oči. Kdyby se na něj Zeerith zlobila, podobně drzé porušení etikety by mu vyneslo bití hadím bičem. „Vyžádala jste si moji přítomnost?“

„Poručila jsem ji,“ opravila ho matrona matka Zeerith úsečně. „Zjistili jsme, že kataklyzma ve světě na povrchu bylo dílem prvorozeného. Katastrofu způsobil oheň, který bestie vyvrhla.“

Ravel ponechal hlavu sklopenou a zakřenil se od ucha k uchu. Věděla to od něj, poněvadž mu to oznámil kostěj v lebce z drahokamu.

„Zjistili jsme, že prvorozený obývá Gauntlgrym, starodávnou domovinu Delzounů,“ pokračovala Zeerith.

„Našli jste ho?“ zeptal se Ravel, než mohl zabránit slovům, aby mu vylétla z úst. Ihned se ostře nadechl a sklopil hlavu ještě níž, přesto stačil zaregistrovat, jak mnoho z jeho zákeřných sester zalapalo po dechu a jedna navíc položila ruku na bič s hadími hlavami. I jeho spojenec Jearth sebou trhl a ostře se nadechl, neboť zjevně očekával, že Ravela čeká rychlý a brutální trest.

K šoku všech však nechala matrona matka Zeerith porušení protokolu bez potrestání, dokonce se o něm ani nezmínila.

„Podívej se na mě,“ poručila a Ravel poslechl.

„Omlouvám se, matrono matko…“

Mávnutím ho umlčela.

„Nevíme, jak se na to místo, do Gauntlgrymu, dostat,“ přiznala. „Ale známe oblast, kde leží. Jsme ti vděční za tvoji vynalézavost a lstivost. Není to žádná drobnost, že se ti podařilo ukrást ty informace přímo zpod nosu mizerného Grompha a jeho bídné rodiny, kteří se považují za nadřazené všem ostatním v Menzoberranzanu.“

Navzdory svému chvástání Ravel těm sladkým slovům jen těžko věřil a sotva se odvažoval dýchat.

„Musíme ho najít,“ rozhodla Zeerith. „Musíme zjistit, jestli jsou to místo a tento zdroj moci vhodné pro naše plány. Až příliš dlouho musel rod Xorlarrin sklánět hřbet před útlakem rodu Baenre a ostatních. Příliš dlouho nám bránili v přístupu k mocenské pozici, která nám právem náleží, k bezpodmínečné přízni lady Lolth. Jako první jsme překonali Mor kouzel, jako první jsme ovládli nové způsoby spřádání magických energií ke slávě Pavoučí královny.“

Ravel při každém slově přitakával, jelikož odvážná prohlášení matrony Zeerith nebyla mezi šlechtici rodu Xorlarrin žádným tajemstvím. Dlouho hledali cestu ven z Menzoberranzanu. Dlouho zvažovali, že by založili nezávislé drowské město. Byl to však vskutku nebezpečný krok, neboť všichni dobře věděli, že by si tak proti sobě poštvali mocný rod Baenre a jeho spojence, jako byl rod Barrison Del’Armgo.

Jenže kdyby se rodu Xorlarrin podařilo najít pevnost tak mocnou, jako byl Gauntlgrym, a zdroj moci tak velký, jako byl prvorozený, možná by se jim podařilo jejich sny uskutečnit.

„Povedeš expedici,“ rozhodla Zeerith. „Všechny zdroje rodu Xorlarrin jsou ti k dispozici.“

Po straně síně si Brack’thal slyšitelně povzdychl a mnoho hlav se otočilo jeho směrem.

„Máš nějaký problém, první synu?“ zeptala se Zeerith.

„První synu…“ odvážil se zopakovat, jako by už skutečnost, že to on, ne Ravel, je držitelem onoho titulu, byla problémem sama o sobě.

Zeerith pohlédla na své dcery, kývla a všech pět sester rodu Xorlarrin se jako jedna chopily magických bičů s mnoha hlavami, odporných magických nástrojů, na nichž se svíjeli živí, kousající hadi.

První syn Brack’thal zavrčel v odpověď: „Matrono, nedělejte to! Pokud strpíte Ravelovy přešlapy, pak musíte…“

Zmlkl a udělal krok vzad, nebo se o to aspoň pokusil, drowové okolo ho však pevně chytili, a když se přiblížily jeho sestry, před nimiž pochodovali jejich ochránci, mužští sluhové z řad poddaných, Brack’thal jim byl předhozen.

Sluhové ho odvlekli do boční komnaty, kterou mnoho mužů rodu až příliš dobře znalo.

„Všechny zdroje,“ zopakovala Zeerith Ravelovi a nezvýšila hlas, netrhla sebou ani neodvrátila oči, když v boční komnatě začali s bičováním a Brack’thal se rozkřičel v agónii.

„I bojového mistra?“ odvážil se Ravel zeptat a rovněž předstíral, že bratrův křik nepovažuje za nic nezvyklého ani rušivého.

„Ovšem. Copak ti Jearth nepomohl oklamat Grompha Baenre?“

Přesně takovou odpověď chtěl Ravel samozřejmě slyšet, sotva se však usmál. Pohlédl na bojového mistra, který se trochu nahrbil a chladně se na něj zadíval. Jearth mu skutečně pomohl, ale skrytě… potají! Jearth ho od začátku varoval, že nechce být s oklamáním Grompha Baenre spojován, a matrona matka Zeerith se o tom nyní otevřeně zmínila před celým dvorem.

Rod Xorlarrin byl nejmagičtějším rodem v Menzoberranzanu, ale pouze z pohledu mystiky, ne boží moci. Posílal víc studentů do Čarodějce než kterýkoli jiný rod, a to včetně rodu Baenre, a mnohokrát víc než spousta jiných rodů kromě rodu Baenre. A mistrem Čarodějce byl menzoberranzanský arcimág, Gromph Baenre.

Nikdo, Ravel, Jearth ani samotná matrona matka Zeerith, nepochyboval o tom, že Gromph Baenre má uvnitř rodu Xorlarrin špehy. Ravel v tom neviděl velký problém. Byl Gromphovým oblíbeným studentem a arcimág by proti němu kvůli takové hlouposti, jakou byla trocha špehování, patrně nezakročil.

Jenže Jearth byl válečník, ne kouzelník, a nemilosrdný Gromph by patrně podobné ohledy na válečníka nebral.

„A vezmeš si s sebou i Brack’thala,“ přikázala Zeerith.

„Bude mi podřízený?“ zeptal se Ravel a Zeerith se zle zazubila.

„Z tvých sester jsou ale na cestu připraveny pouze Saribel a Berellip,“ dodala Zeerith.

Ravel se napjal, rychle však svoji reakci skryl, neboť Saribel byla nejmladší, nejslabší a podle všeho i nejhloupější z kněžek rodu a Berellip, která byla starší a mocnější, na něj často hleděla s otevřenou záští a nijak se netajila tím, že se jí nelíbí, že rod Xorlarrin dává mužům prestižní status mezi šlechtici. Byla fanatická ve své oddanosti Lolth, o mystické spřádače kouzel jevila přinejlepším nezájem a občas povýšenému Ravelovi dokonce otevřeně vyhrožovala.

„Chceš se se mnou přít?“ zeptala se Zeerith a souhrou náhod v tu chvíli Brack’thal vyrazil ten nejbolestivější výkřik ze všech.

Ravel těžce polkl. „Ovládnout prvorozeného…“ pravil, zavrtěl hlavou a nechal svůj hlas zlověstně odeznít. „Dokázal to vůbec někdy někdo?“

„Co kdybys třeba jen přesměroval jeho moc?“ navrhla Zeerith. „Chápeš, co potřebujeme.“

Ravel spolkl následný argument a opatrně vážil slova. Co rod Xorlarrin skutečně potřebuje?

Dobře věděl, že především prostor. Pokud se jim podaří založit ve starodávné trpasličí zemi nové město a budou mít dost času na vztyčení silných magických ochran, bude ostatním rodům stát vůbec za to je napadnout?

Pokud nové drowské město rozšíří obchodní cesty a poslouží jako předsunuté stanoviště, které bude Temné říše varovat před případným útokem těch zatracených obyvatel povrchu, nebude to pro Menzoberranzan výhoda?

„Ched Nasad nebyl nikdy nahrazen,“ odvážil se Ravel odvětit. Mluvil o sesterském městě Menzoberranzanu, o nádherném místě plném pavučinových mostů a velkých oblouků, které bylo zničeno ve válce Pavoučí královny před sto lety.

„Berellip tě bude informovat, kolik peněz ti poskytneme na najmutí žoldáků,“ řekla Zeerith a mávnutím ho propustila. „Seber svoji družinu a zmiz.“

Ravel se rychle uklonil a otočil se právě včas, aby spatřil, jak do audienční síně vklopýtal Brack’thal s potrhanou, krví nasáklou košilí, zaťatou čelistí a očima vytřeštěnýma bolestivým jedem bičů s hadími hlavami. Navzdory úsilí, které ho to muselo stát, ovládl první syn svoji tvář na tak dlouho, aby střelil po Ravelovi nenávistným pohledem.

Ravela napadlo, že by se mohl Zeerithině rozkazu, aby s sebou vzal svého bratra, vzepřít, ale nakonec to nechal být. Brack’thal ho koneckonců neměl šanci porazit a oba to věděli. Osobně proti němu Brack’thal nic neudělá. A protože bylo na Ravelovi, aby si vybral, kdo se k jeho výpravě přidá, postará se, aby mezi členy nebyl jediný Brack’thalův společník.

Ne že by zhrzený kouzelník vůbec měl mnoho společníků.

„Nejsou to odpadlíci…“ začal Ravel, ale Jearth ho zvednutou rukou prudce zarazil.

Tiše! varoval ho bojový mistr a naznačil to slovo prsty, složitou znakovou řečí drowů. Druhou rukou navíc zvedl plášť, aby schoval znaky před zvědavýma očima, což tajnůstkářský drow označoval za „vizuální kužel ticha.“

Ravel se rozhlédl, pak si jednu ruku přitáhl k tělu tak, aby ji ukryl za svým objemným hávem. Nejsou to odpadlíci bez rodu, vyznakoval prsty.

Mnozí jsou.

Ne všichni. Poznal jsem vojáka rodu Baenre. Pomocníka jejich bojového mistra!

Mnozí jsou poddaní nižších rodů.

Ale jdou s Baenre, trval na svém Ravel.

Přinejmenším tři, když jsem naposledy počítal, odpověděl Jearth.

Ravel ucouvl a na pohledné tmavé tváři se mu objevil výraz hrůzy.

Opravdu sis myslel, že můžeme dát dohromady jednotku o síle skoro stovky zkušených drowů a vypochodovat s nimi z Menzoberranzanu, aniž bychom upoutali pozornost Baenre? Nebo jiného většího rodu? opáčil Jearth a jeho ruka se pohybovala tak rychle, že ji Ravel sotva dokázal sledovat.

Matronu matku Zeerith to nepotěší.

Pochopí to, ujistil ho Jearth. Moc dobře ví, že Baenre a Barrison Del’Armgo mají oči všude. Ví, že jsem přizval Tiaga Baenre, prvního pomocníka Andzrela Baenre, bojového mistra Prvního rodu.

Ravel na něj s pochybami pohlédl.

Tiago je přítel, vysvětlil Jearth.

Zradí Baenre?

To sotva, připustil Jearth. Celý náš plán je založen na tom, že se nám podaří ovládnout moc Gauntlgrymu tak rychle, že ostatní rody nebudou považovat naše nové město za soka, nýbrž za výhodu, nebo jim přinejmenším nebude stát za to pustit se za námi. V tomto ohledu bude Tiago věrný svému rodu a užitečný naší věci, pokud uspějeme.

Až vyrazíme na cestu, bude lepší, když vezmeš Tiaga mezi nás, dodal Jearth, když ho jmenuješ jedním z velitelů expedice. Rod Baenre tak s námi bude mít víc strpení a my získáme čas.

Držet si nepřátele co nejblíž, pravil Ravel prsty.

„Potenciální nepřátele,“ odvětil Jearth nahlas. „A jen pokud se nestanou skutečnými nepřáteli, rod Xorlarrin uspěje.“

Pochybuješ o moci matrony matky Zeerith a rodu Xorlarrin? vyznakoval Ravel pobouřeně.

Znám moc Baenre.

Ravel se chtěl hádat, daleko se však nedostal, jeho prsty vytvořily sotva jedno písmeno. Učil ho sám Gromph Baenre, kterého často doprovázel do jeho soukromých komnat v sídle prvního rodu Menzoberranzanu. Ravel byl pyšný xorlarrinský šlechtic, ale i slepota vyvolaná loajalitou měla své hranice.

Uvědomil si, že Jearthovy argumenty nemůže vyvrátit; kdyby došlo k válce, rod Baenre je vyhladí.

„Chceš, abych tě představil Tiagovi Baenre?“ zeptal se Jearth nahlas.

Ravel se usmál na znamení, že se vzdává, a kývl.

Mladý, pohledný a mimořádně sebevědomý Tiago Baenre vedl svého ještěra po stěně chodby v Temných říších. Třebaže měl mrštný Tiago sedlo obrácené kolmo k podlaze, seděl lehce a díky zaťatým břišním svalům jel rovně a pohodlně. Pochod stovky drowů, dvojnásobného počtu goblinských pěšáků a dvacítky driderů sice nevedl – ne, to Ravel poslal čtyři desítky goblinů napřed vyčistit cestu od netvorů – jak ale míle ubíhaly, všem začalo být jasné, že Tiago udává tempo.

Byok, jeho podzemní ještěr s lepkavými tlapami, byl šampion, vyšlechtěný pro rychlost a výdrž, a říkalo se, že je navíc i magicky vylepšený.

Považuje nás za podřadné, vyznakoval Ravel Jearthovi v jednu chvíli.

Je Baenre, odvětil Jearth a pokrčil rameny, jako by se tím všechno vysvětlovalo, a taky že ano.

Jejich pozornost upoutalo rychlé cvakání krunýře o kámen a Ravel zastavil svého ještěra a natočil ho bokem, aby nově příchozího pozdravil.

„Goblin si dovoloval na moji družku, Flavvar,“ oznámil jim tvor. Byl to napůl obrovský pavouk, napůl drow, jeho hlas tak bzučel jako hmyzí, zároveň však zněl i melodicky jako drowský. Kdysi býval drow, znelíbil se však Lolthiným kněžkám. A musel si je opravdu hodně popudit, když ho proměnily v takovou zrůdnost.

„Určitě ze strachu,“ ujistil ho Jearth. „Připlížila se k němu?“

Drider, Yerrininae, se na bojového mistra zamračil, jenže Jearth se jen zakřenil a odvrátil se.

„Ublížil jí ten goblin?“ zeptal se Ravel.

„Vylekal ji, a to zase vylekalo mě. Zareagoval jsem.“

„Zareagoval?“ zeptal se Ravel podezřívavě.

„Probodl goblina trojzubcem,“ uhádl Jearth, a když Ravel na Yerrininaea pohlédl, všiml si, že drider nadmul pyšně hruď a ani se nesnažil to popřít.

„Máme v úmyslu toho hlupáka sežrat,“ vysvětlil drider a obrátil se k Ravelovi. „Žádám, abychom zpomalili pochod. Chceme ho pozřít, než z něj vyteče příliš mnoho tělních tekutin.“

„Zabil jsi goblina?“

„Ještě ne. Dáváme přednost živé stravě.“

Ravel si dal dobrý pozor, aby skryl odpor. Nenáviděl dridery – jak by ne? – byly to nechutné bestie. Znal však jejich hodnotu. Kdyby se dvě stě goblinů rozhodlo pomstít a obrátili by proti driderům všechno, co měli, v jednom koordinovaném útoku, dvacet driderů by je během okamžiku zmasakrovalo.

„Mohli byste projevit trochu taktu a sníst ho někde z dohledu jeho společníků?“ požádal spřádač kouzel.

„Větší dojem bychom udělali…“

„Z dohledu,“ trval na svém Ravel.

Yerrininae si ho chvíli měřil – a Ravel věděl, že tato družina nebezpečných spojenců bude mít jeho a jeho drowské společníky neustále pod dohledem – pak ale kývl a hlasitě odběhl.

Proč jsi je vzal s sebou? zeptal se Jearth znakovou řečí, jakmile Yerrininae zamířil pryč.

Čeká nás dlouhá a nebezpečná cesta a na jejím konci bezpochyby dobře střežený komplex, namítl Ravel a důrazně kroutil rukama a prsty. Jsme sotva dva dny cesty od Menzoberranzanu a náš pochod se už zpomalil, protože na každém rohu očekáváme boj. Pochybuješ snad o bojových dovednostech Yerrininaea a jeho družiny?

Nepochybuji ani o bojových dovednostech družiny ďáblů, odvětil Jearth prsty. A ti by se dali snadněji ovládat a existovalo by menší riziko, že nás všechny povraždí.

Ravel se usmál a zavrtěl hlavou, neboť si byl jist, že k tomu nedojde. Yerrininaea znal už dost dlouho, od prvních dnů v Čarodějci. Drider na Gromphův rozkaz – a nikdo, drider ani drow, se neodvažoval Grompha neposlechnout – doprovázel Ravela na jeho prvních výpravách a chránil mladého spřádače kouzel, když vyrážel do Temných říší za hranicemi Menzoberranzanu pátrat po nějaké bylině nebo magickém krystalu.

Yerrininae a Ravel spolu uzavřeli dohodu. Drider ho nenapadne. A matrona matka Zeerith navíc osladila Yerrininaeovu odměnu tím, že mu naznačila, že pokud expedice uspěje, pokud se Xorlarrinům podaří vybudovat v trpasličí domovině Gauntlgrymu nové město, dovolí driderům založit si vlastní rod se všemi výhodami udělenými drowům a s Flavvar, Yerrininaeovou družkou, jako matronou. Z té pozice by se jim případně mohlo podařit získat zpět přízeň lady Lolth.

„A kdo ví, co by bohyně chaosu mohla udělat pak?“ nadhodila Zeerith, čímž nepokrytě naznačila, že by kletba driderů mohla být zvrácena. Třeba by se z Yerrininaea a jeho družiny mohli opět stát temní elfové.

Ne, Ravel se neobával, že by se drideři mohli obrátit proti němu. Ne když se jim před nosem vznášela tato odměna.

Starý drowský mág odložil brk, naklonil hlavu na stranu a zadíval se na dveře do svých soukromých komnat. Do sídla rodu Baenre se vrátil sotva před několika hodinami, aby zde našel klid a mohl pracovat na některých teoriích týkajících se obzvláště efektivního kouzla, kterého byl svědkem v Čarodějci. Výslovně požádal matronu matku Quenthel o soukromí a ona přirozeně souhlasila.

Gromph možná byl jen muž, první syn rodu, ale nikdo, dokonce ani Quenthel, by proti němu nezakročil. Gromph byl jedním ze zdrojů moci rodu Baenre déle, než si kterýkoli živý Baenre, šlechtic nebo poddaný, pamatoval. Nejstarší syn největší matrony matky Baenre, Yvonnel Věčné, sloužil jako městský arcimág celá staletí. Přečkal Mor kouzel a během desítek let, které od té děsivé události uběhly, ještě zesílil, a přestože byl patrně nejstarším žijícím drowem v Menzoberranzanu, jeho angažovanost v politice města, v bojích o moc i ve výzkumu kouzel v Čarodějci dramaticky zesílila teprve v posledních letech.

Seschlé rty starého drowa se roztáhly v tenkém, vědoucím úsměvu, když si představil výraz plný pochyb na tváři muže, který ho brzy navštíví. Představil si, jak muž zvedá ruku, aby zaklepal, a zase ji nechává ve strachu klesnout.

Gromph ještě chvíli počkal, pak zahýbal prsty směrem ke dveřím a ty se otevřely dovnitř – těsně před klepající pěstí Andzrela Baenre.

„Vstup,“ vybídl Gromph bojového mistra, opět se chopil brku a obrátil pozornost zpátky k rozvinutému pergamenu.

Andzrelovy boty hlasitě klapaly na kamenné podlaze, když vešel do místnosti – rázně, jak Gromph ze zvuku uhádl. Zdálo se, že Gromph svým kouskem bojového mistra zahanbil.

„Rod Xorlarrin jedná drze,“ prohlásil Andzrel.

„I já tě zdravím, Andzrele.“ Gromph vzhlédl a zpražil mnohem mladšího muže pohledem.

Při dalším prudkém výdechu nechal Andzrel odplynout i část svého pobouření, neboť mu mocný kouzelník jasně připomněl jeho postavení a následky.

„Směrem na západ vyrazila dosti velká expedice,“ oznámil Andzrel.

„Nepochybuji o tom, že ji vede ambiciózní Ravel.“

„Ano, věříme, že tvůj student stojí v čele.“

„Bývalý student,“ opravil ho Gromph důrazně.

Andzrel kývl, a když Gromph ani nemrkl, sklopil zrak. „Matrona Quenthel si dělá starosti,“ řekl tiše.

„To mě moc nepřekvapuje,“ odvětil Gromph. Opřel se o stůl, zvedl se ze židle a uhladil si pavoučí háv. Byl černý, lesklý a stříbrnou nití na něm byly vyšité pavučiny a pavouci. Obešel stůl a přistoupil k poličce na stěně komnaty.

Arcimág se nedíval na Andzrela, nýbrž na velký krystal ve tvaru lebky na poličce, když zamumlal: „Stravovací návyky ryb.“

„Ryb?“ zeptal se Andzrel po dlouhé odmlce, když Gromph schválně nedal najevo, že by se chystal bez vybídnutí své podivné prohlášení objasnit nebo se byť jen otočit.

„Chytal jsi někdy ryby na vlasec s háčkem?“ zeptal se Gromph.

„Dávám přednost oštěpu,“ přiznal válečník.

„No ovšem.“ V tu chvíli neměl Gromph v hlase moc obdivu. Otočil se, a když si prostudoval tvář bojového mistra, poznal, že Andzrel tuší, že byl právě uražen. Tušil to, ale nebyl si jist, protože i když byl chytrý – a mazaný – neuměl ocenit promyšlenou kalkulaci a trpělivost, prostý nedostatek kadence takového rybolovu.

„V typickém rybníku se může v černotě mrskat deset druhů ryb,“ řekl Gromph.

„A oštěpem je dostanu všechny.“

Gromph si odfrkl a obrátil pozornost zpátky k lebce. „Hodil bys oštěpem a zasáhl cokoli, co by zrovna plavalo kolem. Rybaření na vlasec je vybíravější.“ Narovnal se a otočil se zpátky k bojovému mistrovi, jako by si právě uvědomil, jak podivně jeho slova zní. „I kdybys viděl rybu, kterou bys chtěl bodnout, ve skutečnosti nebudeš ve volbě potravy nikdy tak vybíravý jako ten, kdo loví ryby na vlasec.“

„Jak to můžeš tvrdit?“ zeptal se Andzrel. „Protože rybář lovící na vlasec hodí zpátky všechny ryby, které považuje za nedostačující, kdežto já svoji kořist zabiji ještě předtím, než ji vytáhnu z rybníka?“

„Protože rybář lovící na vlasec si už předem vybral, jakou rybu chce chytit,“ opravil Gromph, „a to při volbě návnady a místa, háčku a hloubky, jaké má vlasec dosáhnout. Ryby mají své návyky, a když je moudrý rybář zná, může správně nalíčit past.“

Obrátil se zpátky k drahokamu ve tvaru lebky.

„Je možné, že se arcimág Gromph stává s léty čím dál tajuplnější?“

„To doufám!“ odvětil Gromph, a když se ohlédl přes rameno, poznal, že nuance jeho slov chudákovi Andzrelovi opět unikla. „Život mezi obyvateli Menzoberranzanu se často podobá rybaření na vlasec, neřekl bys? Musíš vědět, jakou návnadu použít, abys přilákal a chytil jak protivníky, tak spojence.“

Když se tentokrát otočil k Andzrelovi, držel v ruce lebku ve výšce svých očí. V krystalu tančily odrazy mnoha svíček, jež v komnatě hořely, a toto jiskření následně rozsvěcovalo Gromphovy oči.

Přesto se zdálo, že bojový mistr tápe v temnotě, že nechápe arcimágovu analogii, což Gromphovi potvrdilo, že ho Tiago nezradil.

Neboť Andzrel nevěděl, že Ravel Xorlarrin nahlédl do této lebky a objevil v ní vědomosti o pokladu, za kterým se teď s rodem Xorlarrin pustili. A neměl ani zdání, že to byl Tiago, kdo zařídil, aby spřádač kouzel mohl vniknout do Gromphových soukromých komnat v Čarodějci, a to jako laskavost bojovému mistru rodu Xorlarrin, Jearthovi, který byl jedním z Andzrelových největších rivalů ve válečnické hierarchii města.

„Rod Xorlarrin udělal přesně to, co si rod Baenre přál, a vydal se na místa, která stojí za prozkoumání,“ vysvětlil Gromph jasně.

To Andzrela zjevně trochu zaskočilo.

„Tiago šel na žádost matrony matky Quenthel s nimi,“ pokračoval Gromph a Andzrel vytřeštil oči.

„Tiago? Proč Tiago? Je můj zástupce, můj podřízený!“

Gromph se tomu zasmál. O Tiagovi se zmínil jen proto, aby s Andzrelem začalo cloumat rozhořčení, protože Gromph si ten pohled vskutku užíval.

„Pokud jsi mu vydal jeden příkaz a matrona Quenthel druhý, koho měl poslechnout?“

Andzrelova tvář se napjala.

Jistěže se napjala, jak Gromph věděl. Mladý Tiago byl skutečně Andzrelovým zástupcem, dlouho tomu tak už ale nebude. Tiago měl totiž něco, co Andzrel postrádal: stál v přímé pokrevní linii k Dantragovi Baenre, největšímu bojovému mistrovi v dějinách rodu. Tiago byl Dantragovým vnukem, a tudíž vnukem Yvonnel a synovcem Grompha, Quenthel a zbytku šlechticů v klanu. Na druhou stranu Andzrel byl synem bratrance, a byl tak sice stále šlechtic, ale mnohem vzdálenější příbuzný.

A aby to bylo ještě horší, nikdo, kdo ty dva viděl bojovat, si nemyslel, že by Andzrel dokázal porazit Tiaga v souboji – a mladý Tiago byl s lety čím dál silnější.

Arcimág si Andzrela chvíli měřil, aby se ujistil, že zasel semínko pochybností a obav dost hluboko – skutečnost, že se Tiago vydal v doprovodu Xorlarrinů splnit zjevně veledůležitý úkol, způsobí, že Andzrel bude celé dny nervózně pochodovat po pokoji.

Proto se Gromph rozhodl, že nadešel čas změnit téma.

„Jak dobře znáš Jarlaxla?“

„Z Bregan D’aerthe?“ zakoktal se Andzrel. „Slyšel jsem… moc dobře ne.“ Vlastní přiznání ho trochu zmátlo, proto rychle dodal: „Několikrát jsem se s ním setkal.“

„Zdá se, že Jarlaxl dokáže vždy uvést do chodu zajímavé věci,“ řekl Gromph. „Tentokrát to patrně nebude jiné.“

„Co to říkáš?“ zeptal se bojový mistr. „Rod Baenre zařídil, aby se Xorlarriné vydali na cesty?“

„Nic takového. Matrona Zeerith jedná podle vlastního uvážení.“

„Ale my jsme sehráli při jejím rozhodování nějakou roli?“

Gromph vyhýbavě pokrčil rameny.

„Co víš, arcimágu?“ uhodil na něj Andzrel.

Gromph postavil lebku zpátky na poličku a líně se vrátil ke stolu. Když se opět usadil, vzal do ruky brk a znovu se soustředil na pergamen.

„Nejsem žádný poddaný,“ zakřičel Andzrel, a když dupnul nohou v těžké botě, znělo to jako prásknutí vykřičníku na konci věty. „Nejednej tak se mnou.“

Gromph k němu vzhlédl a kývl. „Jistě,“ souhlasil, natáhl se a vzal do ruky lahvičku plnou kouře. Zvedl ji před sebe, mezi sebe a Andzrela, a vytáhl z ní zátku. Vyvanul z ní proužek kouře.

„Nejsi poddaný,“ souhlasil Gromph. „Ale jsi propuštěn.“ S tím foukl do kouře, poslal ho směrem k Andzrelovi a použil rychle za sebou několik kouzel.

Andzrel na něj zvědavě pohlédl, zaskočeně, ustaraně a dokonce vystrašeně. Cítil, jak se jeho forma, jeho tělesná podoba rozpouští a stává se méně hmotnou.

Pokusil se promluvit, ale příliš pozdě. Jako vítr vanul pryč a neměl nad sebou žádnou kontrolu. Gromph sledoval, jak odlétá z místnosti, pak mávl rukou a povolal druhý poryv větru, ale ne aby urychlil Andzrelův odchod, nýbrž aby za ním zabouchl dveře.

Gromph věděl, že Andzrel nezíská zpět svoji hmotnou podobu, dokud nebude velice daleko od tohoto křídla sídla Baenre.

Arcimág nepočítal s tím, že by se protivný bojový mistr v nejbližší době vrátil. To ale zároveň způsobilo, že se Gromph zamračil, obzvláště když si vzpomněl na výraz na Andzrelově tváři a zvážil ho ve světle jiných malých tajemství, která uchovával. Neboť v Tiagově doprovodu byl jeden z Gromphových nejstarších druhů, starý kouzelník, z něhož se stal válečník a pak kovář, drow jménem Gol’fanin, který s sebou v jedné lahvi nesl džina, ve druhé fázového pavouka a navíc i starobylé plány meče, který Gol’fanin za dlouhá staletí nedokázal vykovat, neboť nedokázal správně smíchat diamanty s kovovými slitinami.

Pokud expedice rodu Xorlarrin dopadne tak, jak Gromph, matrona Zeerith i matrona Quenthel očekávali, a pokud kataklyzma skutečně vyvolala zuřivost prvorozené ohnivé bestie, pak nebude Andzrelovo současné pobouření ničím ve srovnání se zuřivostí, která ho popadne, až se Tiago vrátí domů.

To pomyšlení starého drowského arcimága nesmírně těšilo.

ČÁST 1.
STARÁ ZÁŠŤ

Druhé století mého života se pomalu chýlí ke konci, a přesto mám pocit, že se půda pod mýma nohama mění v tekutý písek. V mnoha ohledech necítím o nic větší sebejistotu než před mnoha desítkami let, kdy jsem poprvé opustil Menzoberranzan a poznal svobodu – popravdě zažívám ještě větší nejistotu, neboť tehdy byly mé emoce pevně zakotveny v povědomí dobra a zla, v definitivním chápání pravdy a klamu.

Možná má tehdejší jistota zcela vycházela z negativních věcí; když jsem poznal pravdu o Menzoberranzanu, pochopil jsem, co nedokážu akceptovat, co nezní mému srdci a mé duši pravdivě, a dožadoval jsem se lepšího způsobu života. Přirozeně jsem ale netušil, co přesně chci, jelikož koncepty možností mimo kokon Menzoberranzanu byly mým zkušenostem na hony vzdálené.

Věděl jsem však, co nechci a co nemůžu akceptovat.

Veden vnitřním morálním kompasem jsem se vydal na cestu a moji víru ještě zesílili přátelé, které jsem poznal a kteří ke mně byli laskaví, třebaže se mnou nebyli nijak spřízněni.

A tak jsem žil svůj život, dobrý život, a mé čepele vedla moc spravedlnosti. Samozřejmě jsem zažil chvíle pochyb a nadělal spoustu chyb. Přátelé mi však vždy stáli po boku a navedli mě zpátky na správnou cestu, šli vedle mě, podporovali mě a posilovali moji víru, že existuje komunita větší než jedinec, cíl vyšší a šlechetnější než prosté požitkářství, tak běžné v zemi mého narození.

Teď jsem starší.

A opět nevím kudy kam.

Protože se zaplétám do konfliktů, kterým nerozumím a v nichž ani jedna strana není v právu.

Nejde tu o Mitrilovou síň, která brání své brány před orckými nájezdníky. Nejde tu o posádku Desetiměstí, která se snaží zadržet barbarskou hordu nebo bojuje s nestvůrnými přisluhovači Akara Kessela. Celý Faerûn je nyní plný konfliktů, stínů a zmatků a převládá dojem, že jasná cesta k vítězství neexistuje. Celý svět potemněl a ve tmě mohou povstat temní vládci.

Stýská se mi po jednoduchosti Planiny ledového větru.

Protože tady dole, v hustěji osídlených zemích, leží Luskan, plný zrady, klamu a bezuzdného lakomství. A já se obávám, že po celém kontinentu je takových „Luskanů“ dobrá stovka. Ve zmatcích, které nastaly po Moru kouzel a po příchodu hlubší, trvalejší temnoty Stínopádu, po návratu stínů a Netherilské říše, nemohly zůstat struktury komunity a společnosti nedotčeny. Někteří vidí chaos jako nepřítele, který musí být poražen a zkrocen; jiní v něm však vidí šanci na osobní zisk, což jsem poznal v nejranějších dnech svého života.

Protože tady dole existují stovky komunit a farem závislých na ochraně měst, jejichž posádky nedorazí. Ve skutečnosti padají tyto komunity naopak mocným městům pod nadvládou despotických králů, lordů nebo vrchních kapitánů často za oběť.

Protože tady dole existuje orcké království Mnohošíp, které bylo Stříbrnému pomezí vnuceno v dávné válce s hordami krále Oboulda – třebaže i nyní, skoro o sto let později, stále zůstává jen zkouškou, testem, jehož výsledek se nedá předpovědět. Když král Bruenor odvážně podepsal Dohodu z Garumnovy rokle, ukončil tím válku, nebo pouze pozdržel větší?

Obávám se, že všechno je velmi zmatené, vše stojí na tekutých píscích.

Tedy jen dokud netasím čepele, a to je temná pravda o tom, čím jsem se stal. Když totiž držím v rukou scimitary, myslím jen na bitvu a na to, abych přežil. Větší politické souvislosti, které vedly moji ruku dříve, jsou pouhou prchavou vizí, vlnící se linií stoupajícího žáru, která budí dojem jiskřící vody tam, kde ve skutečnosti není nic než suchý písek. Žiji v zemi Akarů Kesselů, zdá se však, že v ní existuje jen velmi málo míst, která by stála za ochranu!

Osadníkům v Letohradu možná skutečně jde pouze o vznešenou ochranu, se kterou jsem pomáhal už v Desetiměstí, i mezi nimi však žijí Thayci, jejich nemrtvé hordy a Netherijci, mnoho osob, které prosazují vlastní zájmy a jsou neméně bezohledné a neméně sobecké. Neméně se mýlí.

Jak bych mohl vložit své srdce do takového konfliktu, jakým je močál, který Letohrad připomíná? Jak bych mohl s přesvědčením zasáhnout a s jistotou vědět, že bojuji za dobro země nebo ku prospěchu dobrých lidí?

Nemohu. Teď ne. Ne když tu spolu soupeří stejně temné zájmy.

Zdá se však, že už mě neobklopují ani přátelé, kteří by uvažovali stejně. Kdyby volba byla jen na mně, uprchl bych z této země, možná zpět na Stříbrné pomezí, kde (snad) stále vládne dobro a naděje. Do Mitrilové síně a do Stříbroluní, které stále lpí na písni srdce krále Bruenora a lady Alustriel, nebo třeba do Hlubiny, která stále září a kde pánové vynášejí soudy ve prospěch svého města a jeho obyvatel.

Jenže Dahlia se nenechá přemluvit k odchodu. Něco ji tu drží, nějaká stará zášť, kterou nechápu. Dobrovolně jsem ji následoval při jejím tažení proti Syloře Salm, s níž jsem si i já potřeboval vyrovnat účty. A teď ji musím opět následovat nebo ji opustit, jelikož se nenechá od svého cíle odradit. Když Artemis Entreri zmínil to jméno, Herzgo Alegni, popadl Dahlii takový hněv a smutek, že si myslím, že o jiném cíli nebude chtít ani slyšet.

A odmítá své tažení byť jen odložit, i když nás brzy dostihne zima. Obávám se, že ji žádná bouře nezpomalí; žádné sněhové závěje nebudou dost hluboké na to, aby je paličatá Dahlia nepřebrodila a nedostala se do Letohradu, kam musí, aby našla netherilského lorda, Herzga Alegniho.

Její nenávist k Syloře Salm jsem považoval za hlubokou, nebyla však ničím ve srovnání s její averzí k tomu tieflingovi, netherilskému veliteli. Tvrdí, že ho zabije, a když jsem pohrozil, že ji opustím, nemrkla ani nezaváhala, bylo jí to tak jedno, že se se mnou ani přátelsky nerozloučila.

Takže jsem opět vtažen do konfliktu, který nechápu. Dá se v něm najít nějaká spravedlnost? Dá se určit, která strana je v právu, jestli Dahlia, nebo Stínopád? Podle Entreriho slov je ten tiefling ohavná bestie, která si zaslouží krutou smrt, a pověst Netherijců to zajisté podporuje.

Copak jsem ale natolik ztratil orientaci, že se řídím slovy Artemise Entreriho? Copak jsem skutečně natolik ztratil povědomí o tom, co je správné, natolik jsem se vzdálil komunitám založeným na tomto principu, že to došlo až sem?

Písek pod mýma nohama se přelévá. Tasím čepele a v zoufalství bitvy se s nimi oháním jako vždy. Moji nepřátelé nevědí, jaký zmatek vládne v mém srdci, že před sebou nemám žádnou jasnou morální cestu, po které bych šel. Poznají pouze kousnutí Smrtidechu a zář Záblesku.

Jenže já pravdu znám.

Přemýšlím, jestli má neochota postavit se Alegnimu neodráží moji nedůvěru k Dahlii. Ona si je svým směrem jistá – jistější, než jsem kdy viděl ji nebo kohokoli jiného, když na to přijde. Dokonce ani Bruenor při svém dávném tažení za znovudobytím Mitrilové síně nekráčel tak odhodlaně. Zabije toho tieflinga nebo zemře při snaze ho zahubit. Byl bych ubohý přítel a ještě ubožejší milenec, kdybych ji nedoprovodil.

Jenže to nechápu. Já před sebou zřetelnou cestu nevidím. Netuším, jakému vyššímu dobru sloužím. Nebojuji za to, abych zlepšil svůj kout světa.

Prostě bojuji.

Na straně Dahlie, která mě zajímá.

Na straně Artemise Entreriho, jak se zdá.

Za další století se možná vrátím zpátky do Menzoberranzanu, ale ne jako nepřítel, ne jako dobyvatel, ne abych strhl strukturu společnosti, která mi kdysi připadala nejhanebnější ze všech.

Možná se tam vrátím s pocitem, že tam patřím.

Tou největší ze všech mých obav je, že promarním život, že ztratím z očí svůj cíl, že se nakonec ukáže, že moje víra byla pouze prázdným, nedosažitelným ideálem, pošetilým nápadem nevinného dítěte, které věřilo, že existuje něco víc.

– Drizzt Do’Urden

1
Válečné barvy

D rizzta nevylekalo, když se za úsvitu probudil a zjistil, že Dahlia neleží v jejich malém táboře vedle něj. Věděl, kde ji najde. Zdržel se jen na tak dlouho, aby si připnul opasek se scimitary a přehodil si přes rameno Taulmaril, pak seběhl dolů po úzké lesní pěšině, vyrazil vzhůru po strmém svahu a při šplhání si pomáhal tím, že se přitahoval ke stromům. Nakonec ji uviděl u vrcholu malého kopce. Stála zády k němu a klidně hleděla do dálky.

Navzdory chladu – a dnešní ráno bylo v tomto ročním období zatím nejchladnější – měla na sobě pouze přikrývku, kterou si kolem sebe volně omotala a která jí klouzala dolů z nahého ramene. Drizzt si jejího oděvu, nebo spíše jeho nedostatku, skoro nevšiml, třebaže to bylo pozoruhodné, jeho pohled totiž upoutaly Dahliiny vlasy. Včera v noci je měla ve stylovém, měkkém účesu po ramena, nyní se však vrátila zpět k tlustému černému a červenému copu, z něhož trčely vlasy a který se jí rozkošně kroutil kolem jemného krku. Zdálo se, že se z Dahlie pouhým pročísnutím magického hřebene stala úplně jiná osoba.

Pomalu se k ní vydal a pod nohama mu přitom praskla suchá větev. Ten tichý zvuk přiměl Dahlii pootočit hlavu a pohlédnout na něj.

Drizzt se zarazil a zadíval se na vzory z modrých teček, na tetování indigovníkem, kterým se elfská válečnice pyšnila. Ani to včera v noci neměla, jako by se úmyslně změkčila, než přišla za Drizztem do postele, jako by účes a tetování odrážely Dahliinu náladu nebo…

Drizzt přimhouřil oči. Ne, uvědomil si, že neodráží její náladu, nýbrž že je používá jako návnadu a manipuluje jejich prostřednictvím svým drowským milencem.

Včera večer se hádali a ohnivá Dahlia, stále s copem a tetováním, rázně potvrdila svoji pozici, svůj úmysl jít po Alegnim.

Potom ale přišla za Drizztem a chovala se jemněji, smířlivěji, vlasy měla hebčí a hezkou tvář bez válečnického tetování. Sice už dál o Alegnim nemluvili, jenže ani nešli spát rozzlobení jeden na druhého.

Drizzt se připojil k Dahlii a přejel očima krajinu na západ od kopce. Přes dlouhé míle upřel pohled na Letohrad, který halila přízemní mlha, jak chladnější vzduch vysával vlhké teplo z velké řeky.

„Opar maskuje nejhorší jizvy,“ řekl Drizzt a pažemi objal ženu, která na jeho dotyk nijak nereagovala. „Kdysi to bývalo krásné město a zase bude, pokud Thayce jednou provždy porazí.“

„Když se ulicemi a zákoutími budou plížit Stínované?“ odsekla Dahlia hrubě.

Drizzt nevěděl, jak odpovědět, proto ji jen pevněji objal.

„Jsou tam ve městě, mezi osadníky, jak tvrdil Barabus – muž, kterému ty říkáš Artemis Entreri,“ odvětila Dahlia.

„Svého postavení dosáhli patrně jen proto, že Sylora Salm představovala větší hrozbu. Až ta opadne, počítám s tím, že Stínované…“

„Až zemře jejich velitel, opadne hrozba Stínovanů,“ přerušila ho Dahlia neomaleně a chladně. „A jejich velitel bude mrtvý už brzy.“

Drizzt se pokusil přitáhnout si ji blíž, ale ona se mu vysmekla. Udělala dva kroky blíž k okraji skály a upravila si kolem sebe přikrývku.

„Čas nehraje pro něj, ale pro nás,“ namítl Drizzt.

Dahlia se k němu prudce otočila. V očích měla přísný pohled, který ještě podtrhoval výhrůžný vzor jejího válečného tetování.

„Zjistí pravdu,“ trval na svém Drizzt. „Od Entreriho se dozví, co se stalo Syloře Salm, a bude vědět, že po něm jdeme – Entreri to prakticky přiznal, když nám prozradil, že je zotročený a nemůže nám s tvojí pomstou pomoct.“

„Pak by se ten ohavný netherilský velitel měl v tuto chvíli opravdu bát,“ odpověděla Dahlia.

„A bude si taky dávat velký pozor a obklopí se svými jednotkami. Teď není čas…“

Dahlia ho opět přerušila. „Rozhodnutí není na tobě.“

„Až thayská hrozba opadne, přestane si náš protivník dávat pozor a přijde i o své postavení ve městě,“ naléhal Drizzt navzdory jejímu hněvu. „Setkal jsem se s těmi osadníky a jsou to dobří lidé – nebudou trpět Netherijce dlouho. Teď není správný čas jít po něm.“

Dahliiny modré oči se zuřivě zaleskly a Drizzt byl na okamžik přesvědčen, že ho napadne. Přestože drowský hraničář znal její plány a odhodlání dostat Alegniho, stále dokázal jen těžko uvěřit prudkosti jejího hněvu! Neuměl si představit, že by se zlobila víc, i kdyby přiznal, že se dopustil nějakého odporného zločinu na její rodině. Byl rád, že v tu chvíli neměla u sebe svoji zbraň.

Drizzt dlouho mlčel, než se odvážil pokračovat: „Zabiješ Alegniho.“

„Nevyslovuj jeho jméno!“ prohlásila Dahlia a odplivla si na zem, jako by se jí už jen z toho, že slyší jeho jméno, hromadila v ústech žluč.

Drizzt zamával rukama, aby se ji pokusil uklidnit.

Rozzlobené ohníčky v jejích očích postupně nahradil hluboký smutek.

„O co jde?“ zašeptal a odvážil se přiblížit.

Dahlia se odvrátila, avšak neodmítla ho, když ji opět objal pažemi. Společně se zadívali dolů na Letohrad.

„Zabiji ho,“ zašeptala a Drizztovi se zdálo, že mluví spíše sama se sebou než s ním. „Žádný odklad. Žádné čekání. Zabiji ho.“

„Jako jsi zabila Syloru Salm?“

„Kdybych věděla, že jejím nepřítelem je on, pomohla bych jí. Kdybych znala identitu stínovského velitele, nikdy bych neopustila Zelený les a nevydala se do Luskanu ani do Gauntlgrymu. Nikdy bych odsud neodešla, dokud by nepadl mojí rukou.“

Poslední slova pronesla tak zřetelně, prudce a záštiplně, že Drizzt pochopil, že je zbytečné snažit se Dahlii domluvit.

Proto ji jen držel.

Skrytý ve zbytku uschlého stromu Efron Mrzák pozorně sledoval dvojici škvírou v hnijícím kmeni. Znetvořený černokněžník slyšel z jejich rozhovoru každé slovo a nic ho nepřekvapilo. Znal Dahlii, znal ji pravděpodobně lépe než kdokoli jiný naživu, a věděl, jací démoni ji štvou.

Samozřejmě že se pokusí Herzga Alegniho zabít. Bude šťastnější, když při pokusu o jeho zabití zemře, než když oba budou žít.

Efron jí rozuměl.

Černokněžník nemohl popřít emoce, které v něm pohled na elfskou válečnici probouzel. Jedna jeho část chtěla vyskočit ze stromu a zničit tu dvojici hned teď a tady. Zdravý rozum však ten impulz přebil, neboť o Drizztu Do’Urdenovi hodně slyšel a uvědomoval si, že musí sehrát svoji hru opatrně.

A navíc si nebyl jistý, jestli chce, aby Dahlia zemřela – aspoň ne hned. Byly tu věci, které chtěl zjistit, které potřeboval zjistit, a jen ona mu mohla ty informace poskytnout.

Stínovský černokněžník se přenesl stíny pryč, nevrátil se však hned k Herzgovi Alegnimu, aby mu oznámil, co zjistil. Efron koneckonců nebyl ničí otrok a měl vlastní zdroje.

Místo toho se přesunul do zalesněné oblasti plné údolíček a kamenitých hřebenů kousek od Letohradu. Nebe bylo pořád tmavé a z nízkých mračen se začal sypat lehký sníh, Efron však tuto krajinu dobře znal a neomylně zamířil k táboru uhnízděnému v mělké jeskyni.

Poblíž seděla hrstka Stínovanů – netherilských vojáků, kteří přišli ze Stínopádu krátce po Efronovi, na Efronovu tajnou žádost, nesložili tak ještě slib věrnosti Alegnimu.

Když se znetvořený černokněžník přišoural mezi ně, všichni se postavili, a i když nestáli přímo v pozoru, narovnali se s jistou dávkou úcty.

„Máte s sebou glóby?“ zeptal se černokněžník jednoho stínu, vysokého lidského muže jménem Ratsis.

V odpověď Ratsis vycenil křivé zuby v úsměvu, sáhl si za rozevřený límec košile a vytáhl stříbrný řetízek, na kterém visely dva průsvitné glóby, každý o velikosti dětské pěsti, plné stínů. Uvnitř každého glóbu se ve vířící stínové mlze pohyboval pavouk, malý a chlupatý, připomínající miniaturní tarantuli. Ratsis se zakřenil.

„Pro elfku,“ připomněl mu Efron.

„A co její společník?“ zeptal se Ratsis.

„Zabijte ho,“ odvětil Efron bez váhání. „Je příliš nebezpečný, než abychom ho zajali nebo mu dovolili utéct. Zabijte ho.“

„Nás je sedm,“ prohlásil Jermander, další ze skupiny, nelítostný tiefling, který otevřeně stavěl na odiv pýchu i nezlomný vztek. „Oni jsou jenom dva!“

„Osm,“ opravil ho tiše opatrovník pavouků Ratsis. Na okamžik se odmlčel, s úsměvem zatočil glóby na náhrdelníku a zářícíma očima chvíli studoval své mazlíčky, než dodal: „Deset.“

Jermander dal svým výrazem jasně najevo, že z těchto spojenců dvakrát nadšený není, což způsobilo, že se Ratsis rozesmál.

„Nepodceňuj naše nepřátele, můj bojechtivý příteli,“ varoval ho Ratsis.

„Nepodceňuj nás,“ opáčil Jermander. „Nejsme pěšáci, které sem poslali pro potěšení Efrona Mrzáka a ani lorda Alegniho.“

Efron neuhnul pohledem, ale ani neodporoval. Tito muži možná nebyli netherilští šlechtici, nebyli však ani obyčejní poddaní. Byli to slavní žoldáci, proslulí Lovci hlav Cavus Dun, a stáli malé jmění.

„Omlouvám se, Jermandere,“ řekl Efron a nemotorně, zkrouceně se uklonil.

„Tu elfku zajměte,“ zdůraznil Ratsis. „Schovejte čepele.“ Znovu protočil pavoučí glóby mezi prsty a vítězoslavně se usmál. „Drowa zabijte, s elfkou ale nakládejte jemně.“

Pohledy, které si Jermander a Ratsis vyměnili, odhalily, že mezi nimi panuje nemalá rivalita a nepřátelství. Nic z toho Efronovi neuniklo.

„Nezklamte mě a zabijte toho drowa,“ řekl varovně černokněžník, jehož slova měla váhu příkazu netherilského šlechtice. „Jestli se vám ale nepodaří zajmout Dahlii živou, budete navěky žebrat o smrt.“

„Má to být hrozba?“ zeptal se Jermander a působil pobaveně.

„Draygo Rychlý,“ připomněl mu Efron. Při zmínce o skutečně mocném Stínovanovi se válečník přestal chvástat. „Je to slib.“

Efron doplnil varování tvrdým pohledem, který obrátil napřed k jednomu žoldákovi, pak k druhému, načež pomalu odešel.

„Přiveďte Měňavkyni,“ řekl Ratsis, jakmile se Efron vzdálil. Měňavkyně byla důvodem, proč Jermandera opravil a trval na tom, že je jich osm, ne sedm.

Jermander na něj hleděl s pochybami.

„Drowovy čepele budou představovat výzvu a mohly by ohrozit zajetí Dahlie,“ řekl Ratsis. „Nechci vysvětlovat Dahliinu nešťastnou smrt někomu, jako je Draygo Rychlý!“

„Dokážu ho odlákat,“ prohlásil další stín, šlachovitý, svalnatý tiefling, který měl na sobě pouze několik kousků oděvu a v ruce držel krátký oštěp.

„To já taky,“ prohlásil další, muž lidského původu a stínovské pleti. Byl podobně vyzbrojený a oděný do šatu z jemné látky. Postavil se vedle tieflinga a oba nadmuli své štíhlé, avšak dosti svalnaté hrudníky, jako by si to gesto nacvičili. U člověka, ještě víc než u tieflinga, vypadala ona póza téměř parodicky. Díky kštici kudrnatých blond vlasů a andělských lící působil skoro jako dítě, a to navzdory vypracovaným svalům.

Ratsis se toužil dvěma Bratrům šedých mlh, členům mnišského řádu, který v poslední době mezi Netherijci nechvalně proslul, vysmát. Chtěl to udělat, ale věděl, že by to nebylo moudré. Neboť bratři Parbid a Afafrenfere byli mimořádně nábožensky zapálení a bezohlední.

„Jsme vyznavači Lomeného kroku,“ odvětil tiefling Parbid a uhodil oštěpem do země. „Zvládneme obojí: odlákáme ho stranou a pak ho zabijeme.“

Ratsis pohlédl na Jermandera, který byl zjevně stejně pobavený. Jeho výraz dával najevo, že už na jejich malý spor dávno zapomněl, překonala ho totiž téměř komická nadutost Parbida a Afafrenfera.

„Já jsem lapač. Ty zabiják,“ řekl Ratsis Jermanderovi. „Co si vybereš?“

„Osmý by se nám hodil,“ odvětil Jermander ke zklamání obou mnichů – kteří se viditelně přestali nafukovat. „Nechci riskovat. Tentokrát ne.“

„Měňavkyně bude chtít tři díly!“ namítla Ambra, další členka družiny, trpaslice, která konvertovala ke Stínopádu. Zčásti byla stínem, ale ještě ne úplně. Její skutečné jméno znělo Jantar Chrupavka O‘Mlatová, jenže Ambra na ni sedělo líp, protože tak rozhodně vypadala i páchla, měla dlouhé černé vlasy jen částečně spletené v copech a tlustý, zahnutý nos. Ještě tak úplně nevypadala jako Stínovanka, spíše jako dcera duergara a Delzouna. Ve Stínopádu žila jen něco přes rok. Ale způsob, jakým ovládala svůj zvláštní palcát a boží zaklínání, neunikl pozornosti. Navzdory nedostatku renomé mezi Stínovany ji Lovci hlav Cavus Dun vzali mezi sebe a slíbili, že se zasadí o její plné přijetí do říše – což bylo pro nečlověka skutečně výjimečné –, pokud se osvědčí.

Zdálo se, že to dobře ví, seděla totiž mezi členy družiny a dychtivě protáčela mezi silnýma rukama zbraň, kterou láskyplně pojmenovala Lebkodrtič. Palcát měl délku skoro čtyři stopy, jádro z naleštěného tvrdého dřeva, rukojeť omotanou černou kůží a zatížený konec zpevněný tlustými kruhy černého kovu. Uměla se s ním hbitě ohánět jednou rukou nebo ho popadnout oběma a odpálit s ním lebku z dohledu. Nosila také malý štít, s nímž se dalo snadno manévrovat a který jí nebránil často přesouvat zbraň z jedné ruky do obou.

„Možná by bylo lepší, kdybys mlčela,“ opáčil Ratsis přísně. Ambra to přijala s pokrčením ramen; kdyby podpořila jeho, nepochybně by ji pokáral Jermander.

„Pravda,“ pravil mnich Parbid. „Ambra se má za výjimečnou, protože z hlediska původu je mezi námi jednou z tisíce a z hlediska pohlaví jednou z deseti tisíc. Jeden by si myslel, že už pochopila, že její výjimečnost je věcí zvědavosti, ničím víc.“

„To není fér, bratře,“ namítl druhý mnich, Afafrenfere. „Umí dobře bojovat a její léčitelské dovednosti nám hodně pomohly.“

„Tvýmu parťákovi s ďábelskou krví v nejbližší době nepomůžu,“ zabrblala si Ambra pro sebe, ale dost hlasitě na to, aby ji slyšeli.

„Možná nám pomůže s výslechem svých špinavých lidí, pokud cestou na nějaké narazíme,“ odvětil Parbid Afafrenferovi.

„Trpaslice se nemýlí,“ řekl Jermander, aby obrátil pozornost zpátky k aktuálnímu problému. „Měňavkyně bude žádat tři plné podíly, i když její práce nebude o nic těžší a rozhodně bude méně nebezpečná, s ohledem na její schopnost kdykoli uniknout, než ta naše.“

„Pak jí nabídneme dva podíly,“ odvětil klidně Ratsis a Jermander kývl. „Všichni souhlasí?“ zeptal se Ratsis.

Ambra dupla nohou, založila si paže na hrudi a paličatě zavrtěla hlavou, třebaže přirozeně neměla plnoprávný hlas, neboť nebyla Stínovanka. Když jí to Ratsis skeptickým pohledem připomněl, trpaslice kousek ustoupila, začala si pohrávat s černými perlami, které nosila na krku, a tiše si pro sebe klela.

Dva mniši odhodlaně vrtěli hlavami v jednotném „ne“, čímž zvrátili Ratsisovo a Jermanderovo „ano“.

Všechny oči se obrátily zpátky k táboru, kde na kamení seděla žena se širokými rameny a tlustý tiefling. Žena brousila meč. Tiefling omotával rukojeť velkého řemdihu novými pásky černé kůže. S každým škubnutím za kůži se zbraň zhoupla a těžká koule velká jako mužská pěst a pobitá hřeby poskočila na konci čtyři stopy dlouhého řetězu.

„Dělejte, co musíte,“ odvětil tiefling, kterému všichni říkali jednoduše Bol.

„Dva a půl proti dvěma,“ prohlásila Ambra se širokým úsměvem.

Sotva to však trpaslice řekla, žena s mečem nečekaně prohlásila: „Zavolejte Měňavkyni.“ Všechny oči padly na ni. Bylo to poprvé, co ji slyšeli promluvit, ačkoli byla s jejich loveckou družinou už několik desetidnů. Neznali dokonce ani její jméno, všichni o ní mluvili jako o Příšeře a Ambra navíc i jako o „Bolově děvce“, což ženě zjevně nevadilo a uslintaného Bola to pobavilo.

Anebo jí to možná přece jen vadilo, napadlo Ratsise, když pohlédl z ženy na trpaslici a poznal, že mezi nimi vládne skutečné nepřátelství. Právě proto se žena rozhodla, jak se rozhodla.

„Takže tři ku dvěma a půl,“ pravil Jermander a vtáhl Ratsise zpátky do konverzace.

„Čtyři!“ dodal Bol. „Jesli to tak moje Příšera chce, má to mít.“

„Takže odměnu budeme muset místo na sedm dílů rozdělit na devět,“ zabrblal Parbid.

„Neměli byste s bratrem pátrat po Dahlii a po drowovi, jak jsme se dohodli?“ namítl Ratsis. „A pokud je objevíte, klidně se je můžete pokusit dostat. Jestli se vám to podaří, můžete si Efronovo zlato rozdělit mezi sebou.“

Parbid a Afafrenfere si vyměnili pohledy a ve výrazech se jim objevily pochybnosti i zájem, jako by byli připraveni nařknout Ratsise z blufu.

Jermander mezitím upřel pramálo nadšený pohled Ratsisovým směrem a nespouštěl ho z něj, i když mniši odběhli.

„Jen ať to zkusí,“ vysvětlil Ratsis. „Aspoň si budeme moct rozdělit odměnu na sedm dílů, a to i s ohledem na drahé služby Měňavkyně.“

Jermander si odfrkl a nezdálo se, že by mu ta představa příliš vadila.

Drizzt dřepěl několik kroků od kmenu velké borovice, pod tlustými, ohnutými větvemi, pod nimiž strávili s Dahlií noc. Přes borovicové jehličí spatřil bílý poprašek, narovnal se proto a dvě z větví rozhrnul. Tu noc skutečně napadl první sníh a poprášil půdu třpytivými bílými krystalky, které se leskly v paprscích ranního slunce.

Když do jejich přírodní ložnice proniklo světlo, drow se přes rameno ohlédl po spící Dahlii. Jeden paprsek se dotkl její tváře, nezdobilo ji však žádné válečné tetování. Poté, co dvojicí celý den po ranní hádce pronásledovalo nepříjemné ticho, vzala na sebe Dahlia v noci opět něžnější vzhled. Vlasy měla znovu v měkkém účesu po ramena a tvář čistou a nedotčenou.

Drizzt dával tomuto vzhledu přednost a Dahlia to věděla.

Dahlia to věděla.

Opět ho napadlo, že s ním manipuluje. Věděl, že Dahlia je vypočítavá žena, chytrá válečnice a strategická protivnice. Bylo však možné, že je i jeho protivnice? Viděla ho jako společníka a přítele, nebo pouze jako hračku a nástroj k dosažení vyšších cílů?

Drizzt se snažil podobně temné myšlenky zaplašit, ale nedařilo se mu to. Jak tam tak stál mezi větvemi stromu a ohlížel se po krásné elfce, nemohl odolat a cítil, že ho to k ní táhne. Zároveň si však připomínal, že Dahlii ve skutečnosti nezná, a to, co o ní ví, se vztahuje k jejímu ne právě nevinnému životnímu stylu.

Dahlia přece jen vlákala Jarlaxla a Atrogata do Gauntlgrymu s cílem osvobodit prvorozeného. A přestože od toho zákeřného cíle v kriticky důležité chvíli upustila, nesla nemalý podíl viny na kataklyzmatu, který zdevastoval oblast a pohřbil Letohrad.

Jak ležela v ranním světle, vypadala nevinně, skoro dětsky. Drizzt si připomněl, že skutečně je mladá. Když byl v Dahliiných letech, tehdy v Menzoberranzanu, žil ještě stále v sídle rodu Do’Urden, nebo už odešel do válečnické školy, Bojové Magthere?

Přesto věděl, že Dahlia je v mnoha ohledech mnohem starší než on. Sloužila na dvoře Szasse Tama, thayského arcikostěje. Účastnila se velkých bitev a rozhodně měla víc milenců než on. Zcestovala velký kus světa a nasbírala mnoho životních zkušeností.

Drizzt dobře věděl, že o Dahlii nesmí přemýšlet shovívavě. Byla energická a nebezpečná a nebylo by moudré, aby ji kdokoli, kdo s ní byl nějak spojen, ať už přítel, milenec či nepřítel, jakkoli podcenil. Takže s ním skrze svůj měkčí vzhled, svůdnější a nevinnější účes a neposkvrněnou tvář manipulovala?

Drow se usmál, protože odpověď se mu ve světle včerejších událostí zdála očividná. Zatvrzelá Dahlia s copem a tetováním se s ním hádala a dokonce ho vyzvala, aby ji opustil. Prohlásila, že se o Herzga Alegniho postará sama. To však přirozeně nebude vůbec snadné, neboť Alegni se zdržoval uvnitř města a patrně se obklopil mocnými spojenci, a to včetně Artemise Entreriho.

A nastal večer a Drizzt stále zůstával po jejím boku, i když neslíbil, že se k ní přidá, Dahlia se proměnila v toto svůdné, něžné stvoření, které bylo spíše milenkou než válečnicí.

Drizzt se zadíval na zasněžený les a zasmál se pro sebe. Dospěl k závěru, že vlastně nezáleží na tom, jestli se s ním Dahlia snaží manipulovat nebo ne. Nebyla to skutečná podstata vztahů? Nezmanipuloval snad Bruenor jak jeho, tak i všechny ostatní, když po bitvě s Akarem Kesselem předstíral vlastní „smrt“, jen aby je přiměl opustit Planinu ledového větru a vydat se pátrat po Mitrilové síni? A nezmanipuloval Drizzt Bruenora k podpisu Dohody z Garumnovy rokle?

Drow se neubránil smíchu, když se jeho vzpomínky rozlétly skrze roky zpět do minulosti. Vzpomněl si na scénu u Bruenorovy smrtelné postele na Planině ledového větru, když jim trpaslík přednesl všechny své největší touhy, které zjevně odvál čas. Chytrý Bruenor kašlal a prskal a sípal a zjevně umíral, scvrkával se Drizztovi před očima, jako by už odcházel do říší smrti, a to až do chvíle, kdy mu Drizzt odpřisáhl, že se vydají najít Mitrilovou síň. V tu chvíli vyskočil Bruenor na nohy, připraven okamžitě vyrazit.

Ach, jak báječné divadlo to bylo… ale samozřejmě také hluboká manipulace.

Drizzt si řekl, že jednoduše není až tak důležité, jestli s ním Dahlia hraje v kontextu jejich vztahu nějaké hry. Znal pravdu a tvrdým faktem bylo, že s ním může manipulovat, jen pokud jí to dovolí. Nebyl za tím pouze chtíč, jak věděl, i když ho Dahlia rozhodně vzrušovala. Jeho uchvácení elfkou však dalece přesahovalo fyzické potřeby. Toužil ji pochopit. Cítil, že pokud se dozví víc o Dahlii, dozví se víc i o sobě. Její pohled na svět mu byl naprosto cizí, byla to úplně jiná perspektiva, a to mu slibovalo rozšíření jeho vlastních obzorů. Možná ho Dahlia přitahovala ze stejného důvodu, proč se cítil věčně přitahován k Artemisi Entrerimu – proč cítil potřebu o tom muži aspoň přemýšlet, když už necestoval po jeho boku. Neboť oba dva, jak Dahlia, tak Entreri, se řídili kódem cti, i když Drizztovi připadal dost pokřivený. Žádný se ráno nebudil s touhou působit chaos a utrpení. Dahlia to dokázala, když nebyla schopná splnit příkazy svého pána a osvobodit prvorozeného.

Drizzt přemítal, jestli je tedy touží napravit. Věřil někde hluboko v srdci, že dokáže Artemise Entreriho spasit a přivést Dahlii na stranu světla?

Na okamžik se znovu ohlédl po Dahlii. Nedokázal popřít vlastní aroganci. Jeho touha vyvést lidi z temnoty byla patrně jedním z důvodů, proč mu Artemis Entreri během desetiletí tolikrát vytanul na mysli – skoro stejně často jako Wulfgar.

Věděl, že Dahliin případ je mnohem komplikovanější. Dahlia ho přitahovala způsoby, jakými ho Entreri ani Wulfgar nikdy přitahovat nemohli. Nemohl to popřít. Nezáleželo na tom, kolikrát se snažil sám sebe přesvědčit, že by s nebezpečnou elfkou neměl být, jeho smýšlení nedokázalo vzdorovat jedinému pohledu na ni, obzvláště když měla něžný účes i tvář.

Překvapeně se narovnal, když ucítil, jak mu Dahlia přejela rukou po rameni a objala ho kolem krku. Poté si opřela bradu o jeho druhé rameno a políbila ho na ucho. „Teplá postel, než vyrazíme do studeného sněhu?“

Drizzt se usmál. A jeho úsměv se ještě rozšířil, když Dahlia dodala: „A pak půjdeme a zabijeme ho.“

Skutečně.

Znovu si vzpomněl na Bruenora na smrtelné posteli na Planině ledového větru a připomněl si, že jeho pouto se lstivým trpaslíkem vydrželo víc než sto let.

Skutečně.

2
Pán Letohradu

„Kapitán Bílé stráže,“ upřesnil Herzgo Alegni a mnoho očí se k němu obrátilo s překvapením. Alegni seděl u stolku u boční stěny hostince, který sloužil jako jednací síň. Seděl na opačné straně místnosti, než se nacházel krb, tak daleko od zdroje tepla, jak jen to bylo možné, přesto si vedle sebe otevřel okno.

Jelvus Grinč na něj zvědavě pohlédl. Vůdci města právě probírali Grinčovo postavení v nové vládnoucí struktuře Letohradu a netherilský lord se zmínil o tom, že Jelvus Grinč by byl dobrý velitel posádky Letohradu, kteroužto roli Grinč každopádně zastával už celé roky.

„Bílá stráž?“ ozval se někdo další v síni. Vyslovil tak nahlas otázku, kterou toužilo položit mnoho přítomných.

Herzgo Alegni pomalu vstal, protáhl si své velké svaly a zatočil rameny vzad, aby všem ukázal širokou, silnou hruď. Dal si načas a podpatky jeho bot při každém těžkém kroku na dřevěné podlaze duněly, jak mířil do přední části místnosti. Dokonce i statný Jelvus Grinč vypadal vedle obrovského, dominantního tieflinga uboze. Alegniho oděv, zbroj z černé kůže s kovovými cvočky a dlouhá pláštěnka, která všem připomněla jeho šlechtické postavení, ještě podtrhoval jeho působivý vzhled, stejně jako velká rudá čepel, která mu nepokrytě visela u levého boku. Krvavě rudý kov ostře kontrastoval s černou zbrojí, a když Alegni položil holou levou ruku na hrušku zbraně, působil meč spíše jako prodloužení těla rudého tieflinga než jako samostatný předmět. Dokonale podtrhoval rudé plamínky v Alegniho očích, které byly připomínkou jeho napůl ďábelského původu. Ano, rudá čepel… zbraň, která dokázala přetnout klepetnatce, takže se ve smrtící křeči svíjel na ulici Letohradu, a to k úžasu a veselí mnoha občanů města, z nichž spousty nyní seděly právě v této místnosti.

„Co je Bílá stráž?“ odvážil se zeptat Jelvus Grinč.

„Městská posádka,“ vysvětlil tiefling. „Myslím, že je to odpovídající název.“

„První občane…“ začal Jelvus Grinč namítat a použil k tomu čestný titul, který Alegnimu udělili.

„Neříkej mi tak,“ přerušil ho Alegni zcela jiným tónem, takže se nejeden člověk v místnosti, a to včetně Jelva Grinče, nervózně zavrtěl.

„Bílá stráž,“ zopakoval Alegni hlasitěji a obrátil se ke shromáždění. „Odpovídá to, protože Letohrad má teď přirozeně dvě posádky. Bílou stráž složenou z vašich lidí,“ vysvětlil Jelvu Grinčovi a ostatním, „a tu moji.“

„Které budeme říkat…?“ pobídl ho Jelvus Grinč.

Alegni chvíli uvažoval, pak odvětil: „Stínová stráž. Ano, to půjde. Ty budeš mít na starost Bílou stráž.“

Nebyl to návrh, nýbrž příkaz, což nikomu v místnosti neuniklo.

„A vy budete velet Stínové stráži?“

Alegni se té představě vysmál. „Té budou velet moji poručíci.“

„Abyste vy mohl…?“ ponoukla rusovlasá žena, které obyvatelé města říkali Strážkyně lesa.

Alegni hlas poznal a zpříma se na ni zadíval. „Má drahá Aruniko,“ oslovil ji.

„Abyste se vy mohl ujmout vlády nad městem,“ odpověděla Arunika, a když to Alegni hned nepopřel, začali si lidé v místnosti šeptat, několik se mu jich vysmálo, jiní ostře protestovali.

„Dosáhli jsme velkého vítězství!“ oslovil je Alegni dunivým hlasem, který všechny rázem umlčel. „Sylora Salm je mrtvá. Pevnost, kterou zbudovala v Zeleném lese, ovládl chaos, její magie selhává. Hrůzný kruh se značně zmenšil.“

Nečekaně zmlkl, nechal ty šokující zprávy, o nichž se do této chvíle nezmínil, viset ve vzduchu a užíval si nečitelných výrazů městských vůdců.

„Jak to můžete vědět?“ podařilo se nakonec Jelvu Grinčovi vykoktat.

Herzgo Alegni na něj pohlédl, jako by byl idiot, že se vůbec ptá.

„Hrozba opadla a brzy ji vymažeme ze světa úplně.“ Alegni se odmlčel a zakřenil se. „Díky mně.“

„A teď si děláte nárok na vládu nad Letohradem,“ shrnula Arunika a Herzgo Alegni se na ni usmál.

„To nemůžete!“ zakřičel nějaký muž vzadu. Alegniho úsměv zmizel během mrknutí užaslého oka a nejeden člověk v davu, a to včetně muže, který vykřikl, se před jeho sžíravým pohledem přikrčil.

Ozval se však další hlas. „Nemáte korunu Letohradu! Bez koruny nemůžete Letohradu vládnout!“

„A prosím, povězte mi tedy, kde korunu najdu?“ odpověděl Alegni dunivým hlasem se zřetelným výhrůžným podtónem.

Místnost naplnilo mumlání a muž, který vznesl námitku, zahanbeně přiznal: „To nikdo neví.“

„Takže se ztratila,“ prohlásil Alegni. „A nastal tak čas začít znovu – jako jste to udělali vy všichni, když jste sem přišli obnovit zničené město.“

„Ale pokud to tak má být, měl by se vládcem stát někdo, kdo tu dřel celé roky!“ namítl jiný muž nebo to aspoň namítat začal, sotva totiž promluvil, vykročil Alegni jeho směrem, a než větu dokončil, už se před tieflingem choulil a krčil a kryl si hlavu.

„To nemůžete!“ zopakoval muž, který se vzepřel jako první.

„Právě jsem to udělal,“ informoval je Alegni. „Potřebovali jste mě a pořád mě potřebujete. A já jsem tady, k vašim službám.“

Celá situace chvíli balancovala na ostří nože, na jedné straně přijetí, na druhé otevřená revolta, a Alegni netušil, na kterou stranu se lidé přikloní. Pravou paži spustil k boku a protáhl si ruku v magické rukavici, která patřila k meči s rudou čepelí. Kdyby se někdo rozhodl proti němu zakročit, měl Alegni v úmyslu rychle tasit čepel a přeseknout Grinče jediným mocným pohybem v půli.

To by jim vzalo bojovnost.

„Pojmenovali jsme po vás most, jak jste si přál,“ odvětil Jelvus Grinč hlasem plným úzkosti. „Za vynaloženou námahu jsme vám udělili titul prvního občana. A vy se nám teď plánujete odvděčit tím, že nás porobíte?“

„To je hloupý způsob, jak se na to dívat,“ odmítl Alegni. „Vítězíme, ale ještě jsme nezvítězili. Máme ve hře dvě síly. Vaši posádku, ať už je jakkoli ubohá, a tu moji, která má zdroje a moc, jaké si neumíte ani představit. K dosažení vítězství se musíme spojit pod jedním hlasem. V tom jsme spolu zajedno?“

„I kdybychom byli, kdo rozhodl, že tím hlasem má být Herzgo Alegni?“ podotkl Jelvus Grinč.

Alegni pokrčil rameny, jako by na tom sotva záleželo. „Očekáváte, že podřídím svoji armádu vašemu velení?“ zeptal se nevěřícně. „Vám, kteří moc vojska Stínovanů ani Netherilské říše neumíte vůbec pochopit?“

„Dobývají nás zevnitř!“ Jedna žena vyskočila na nohy a několik lidí okolo ní začalo křičet na souhlas.

„Ne!“ překřičela je všechny Arunika. „Ne,“ zopakovala, upřela pohled na Alegniho a odvážně přistoupila až k němu.

„Nedobývají.“ Otočila se a promluvila ke všem v síni. „Dokud nebude hrozba odstraněna, dokud nebude Hrůzný kruh zcela poražen a všichni Sylořini přisluhovači v lese mrtví nebo na útěku zpět do Thaye, Herzgo Alegni si přisvojí titul prozatímního vládce Letohradu. Protože skutečně budeme potřebovat jeden hlas, který za nás bude hovořit s okolními městy. A je to samozřejmě mocná pěst, která se chápe moci.“ Lstivě na Alegniho pohlédla. „Ale jen dočasně, ne?“

„Jistě,“ potvrdil Alegni. Když se zadíval do Aruničiných jiskřivých modrých očí, podařilo se mu vyloudit chlípný úsměv. Jen ať věří, že po ní touží jako po milence – který muž by po ní koneckonců netoužil? Herzgo Alegni však věděl, kdo Arunika Strážkyně lesa doopravdy je. Teprve nedávno zjistil, že není obyčejná žena, že vlastně není vůbec člověk. A věděl toho hodně i o její takzvané věrnosti Letohradu, stále však o tom komplikovaném stvoření potřeboval hodně zjistit. „Proč bych se měl chtít stát vládcem ubohého města v královstvích ubohých lidí?“

Někdo v davu se začal hádat, ale Alegni prudce, mocně vykročil vpřed a odstrčil Aruniku stranou. „Potřebujete mě!“ zařval. „Žebrali jste o pomoc a já vám ji poskytl. Beze mě, bez mé armády by klepetnatci vaše město vykuchali jako padlou krávu. Anebo by vaše hradby srovnala se zemí blesky Sylora Salm. Nepříteli, který vás napadl, jste se nemohli vyrovnat. Nepopírejte to! Potřebovali jste mě a pořád mě potřebujete a já se nenechám odsunout stranou kvůli vítězství, které jsem vám přinesl. Nejsem žoldák, kterého si můžete koupit. Nejsem hrdina toužící po dobrodružství, který vám přispěchá na pomoc kvůli své vzácné pověsti nebo pro dobro všech dobrých lidí. Pozvali jste mě do svého domu a já přišel a teď v něm zůstanu, dokud sám nerozhodnu, že nadešel čas odejít.“

Jestli Alegniho výstup nestačil na to, aby udržel zástupce města na židlích, otevřely se v tu chvíli zadní dveře místnosti a dovnitř vpochodoval Efron Mrzák s jednotkou ozbrojených Stínovanů. Alegni si všiml, že mezi nimi je Jermander. Jermander? Alegni toho žoldáka znal a znal dobře i Cavus Dun. V duchu si poznamenal, že jeho nečekané zjevení musí probrat s Efronem.

Herzgo Alegni se rozhlédl po síni a nechal uplynout několik napjatých okamžiků. Když bylo očividné, že žádný z osadníků Letohradu se neodváží proti němu zakročit, obrátil se k Jelvu Grinčovi.

„Budeš velet Bílé stráži,“ poručil mu. „Ty a jeden člověk, kterého si vybereš, získáte místo u stolu na mém dvoře a jen ty ze všech lidí v Letohradu mi budeš moct přednášet problémy městské posádky. Souhlasíš?“

Jelvus Grinč si nemohl pomoct a pohlédl dolů na ničivý meč. Těžce polkl a Alegni se na něj významně zakřenil. Jelvus Grinč věděl a Herzgo Alegni věděl, že to ví: že odpoví-li špatně, skončí na podlaze ve dvou kusech.

„Ano,“ souhlasil tiše.

„Ano?“ řekl Herzgo Alegni hlasitěji.

„Ano, lorde Alegni,“ doplnil Jelvus Grinč poslušně.

Arunika rychle opustila shromáždění, protože se nechtěla zaplést do soukromé debaty lorda Alegniho s jeho mocnými spojenci. Znetvořený černokněžník mučil jejího ďáblíka a dozvěděl se od něj o rusovlasé sukubě hodně – až příliš mnoho!

Rychle kráčela ulicemi Letohradu a neustále se ohlížela přes rameno, aby se ujistila, že ji nikdo nesleduje. Aby se ještě víc pojistila, zahnula do tmavé slepé uličky a kvapně se přesunula na její konec. Tam ve tmě roztáhla svá netopýří křídla, vznesla se na nejbližší střechu a pak na další, a takto se pohybovala nad městem.

Na zem se snesla ve tmě u velké budovy na severovýchodním konci hradeb Letohradu. Dům vědění býval vzkvétajícím chrámem Oghmy a rozrůstající se pokladnicí knih a artefaktů, které popisovaly bohatou historii Mečového pobřeží. Kataklyzma to všechno změnilo a láva a popel proměnily dříve posvátnou knihovnu doslova v uprchlický tábor. Přeměna neproběhla dobře, a dobře si nevedl ani člověk, který za ní stál, bratr Antus. Do chrámu přicházel už jen vzácně a dával přednost odloučené, opuštěné chatrči na opačné straně města, kdykoli mu povinnosti umožnily uchýlit se do soukromí.

Arunika se rozhlédla kolem a vešla dovnitř málo používanými bočními dveřmi, aby počkala v tmavé místnosti.

Po krátké chvíli vstoupil bratr Antus a s plápolající svíčkou zamířil k velkému svícnu u oltáře v přední části místnosti.

„Kdybych věděla, že se při návratu ze shromáždění budeš tak courat, dala bych si před příchodem sem večeři,“ řekla Arunika.

Bratr Antus sotva zaváhal, jako by chtěl dokázat, že ho její přítomnost nepřekvapuje – a proč by měla s ohledem na vážnost dnešního shromáždění? Dal si načas a zažehl všechna ramena svícnu, teprve pak se obrátil k Arunice a zadíval se na ni.

„Věděla jsi, že se to stane,“ obvinil ji.

„Nečekala jsem, že Herzgo Alegni pomůže Letohradu z dobročinnosti nebo z blahosklonnosti, to je pravda.“

„Jednal rychle,“ odvětil bratr Antus. „Rychleji, než jsem čekal.“

„Věří, že mezi Thayci zavládl chaos. To by znamenalo, že jejich hrozba brzy opadne. Tím, že si zajistil mocenskou pozici už nyní, může i nadále využívat hrozbu, kterou představuje Szass Tam, a umlčet s ní všechny, kdo by s ním nesouhlasili.“ Odmlčela se, naklonila hlavu na stranu a na tváři se jí objevil křivý úsměv, když se zeptala: „Vládne mezi Thayci zmatek?“

„Sylora Salm je mrtvá.“

„To vím!“

Bratr Antus se zhluboka nadechl a posadil se na lavici naproti Arunice. „Valindra Stínoplášť vládne nemalou mocí,“ vysvětlil.

„Když ta šílená kostějka zrovna nemate samu sebe svým žvaněním,“ opáčila Arunika a bratr Antus kývl a… ošil se, jak si Arunika všimla.

„Vyslanec jí nesmírně pomohl,“ pobídla Arunika. Myslela tím jejich kontakt v Aboletické svrchovanosti, který byl sám aboletem, stvořením podobným rybě s obrovskou psionickou mocí. Na několik úderů srdce zmlkla a studovala nervózního bratra Anta. „Jenže všechno, co vyslanec dá,“ dodala, „může bezpochyby zase i vzít.“

„Myslel jsem, že Suverenita chce využít Thayce proti Netherijcům a naopak,“ namítl bratr Antus.

„Bylo by to rozumné,“ souhlasila Arunika. „Tak jsem to chápala i já. Ale kdo těm podivínským stvořením může rozumět?“

„Brilantním stvořením!“ opravil ji bratr Antus.

Arunika to kývnutím připustila. Neměla chuť hádat se s fanatikem.

„Myslíš si, že vyslanec dovolí, aby thayská hrozba zmizela, když je teď Sylora Salm mrtvá?“ zeptal se bratr Antus. „Že znovu zmate mysl Valindry Stínopláště?“

„Anebo bude dál překrucovat její myšlenky tak, aby z toho mohla Suverenita těžit?“ přemítala Arunika nahlas a kývla, protože to dávalo smysl. „Dokud bude Herzgo Alegni představovat hrozbu, předpokládám, že vyslanec bude udržovat Valindru natolik při smyslech, aby její jednotky působily Netherijcům problémy.“

„Aboleti jí ale nikdy nevrátí zdravý rozum úplně, aby se nemohla osvobodit od jejich moci,“ dokončil za ni bratr Antus.

„Zajdi za svým rybě podobným přítelem,“ požádala Arunika mnicha. „Informuj Suverenitu o tom, že se Herzgo Alegni ujal vlády nad Letohradem. Vyslanec bude nejlépe vědět, jak využít Valindru proti Alegnimu.“

„Thayci mají znovu zaútočit?“ zeptal se bratr Antus. „To je tvé doporučení?“

Arunika to chvíli zvažovala, pak zavrtěla hlavou. „Alegniho armáda není příliš silná,“ vysvětlila, „a když je teď Sylora Salm po smrti, předpokládám, že Alegni bude jen těžko hledat opodstatnění pro to, aby požádal své netherilské pány ve Stínopádu o další vojáky. Nechme to tak. Jde tu o víc než jen o Thayce a Netherijce a bude zajímavé sledovat, jak se celá situace vyvine.“

Bratr Antus na ni zvědavě pohlédl, jenže Arunika se rozhodla nereagovat a nepovědět mu o trojici, která zabila Syloru, ani o tom, kam asi tato nebezpečná skupina obrátí své čepele nyní.

„Slib vyslanci, že dáme Suverenitě vědět, jakmile se něco změní,“ řekla.

„Možná bys měla jít se mnou.“

„Ne. Herzgo Alegni asi tuší, že něco skrývám,“ odvětila, přirozeně se však nezmínila o svém ďábelském původu, neboť o tomto drobném detailu Antus nic nevěděl. „Nechci riskovat, že ho zavedu k vyslanci. A navíc musím vyřídit naléhavější záležitosti.“ Aruniku napadlo, že je patrně načase navštívit Valindru Stínoplášť.

Sníh dál padal, zdálo se však, že se nemůže dotknout zadumané, statné tmavé postavy Herzga Alegniho, který stál na mostě nesoucím jeho jméno v srdci ztmavlého Letohradu. Bylo to teď jeho oblíbené místo, symbol jeho úspěchu, a věřil, že tady je nezranitelný. Tady byl skutečně lordem Alegnim.

„Vyjádřil bych překvapení nad tím, že tě vidím,“ pronesl, když se k němu přiblížil vysoký a mohutný tiefling. „Samozřejmě bych lhal, protože ty máš talent objevovat se tam, kde jsi nejméně vítaný.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Charonův spár.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.