Drizzt Do’Urden

v nakladatelství FANTOM Print

TEMNÝ ELF

Legenda o Drizztovi 1: Domovina

Legenda o Drizztovi 2: Vyhnanství

Legenda o Drizztovi 3: Útočiště

PLANINA LEDOVÉHO VĚTRU

Legenda o Drizztovi 4: Magický krystal

Legenda o Drizztovi 5: Stříbrné prameny

Legenda o Drizztovi 6: Rubínový klenot

DROWŮV ODKAZ

Legenda o Drizztovi 7: Odkaz

Legenda o Drizztovi 8: Bezhvězdná noc

Legenda o Drizztovi 9: Obklíčeni temnotou

Legenda o Drizztovi 10: Cesta k úsvitu

TEMNÉ STEZKY

Legenda o Drizztovi 11: Tichá čepel

Legenda o Drizztovi 12: Páteř světa

Legenda o Drizztovi 13: Mečové moře

Legenda o Drizztovi 14: Příběhy o Drizztovi

LOVCOVY ČEPELE

Tisíc orků

Osamělý drow

Dva meče

ZMĚNA

Král orků

Král pirátů

Král duchů

ŽOLDÁCI

Služebník krystalu

Slib Čarodějného krále

Cesta patriarchy

NEVERWINTER

Gauntlgrym

Letohrad *

* Připravujeme

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podoba se skutečnými osobami, ať žijícími, nebo ne, je čistě náhodná.

Kniha je chráněna autorským zákonem USA. Jakákoli reprodukce nebo neautorizované užití textu či kreseb je zakázáno bez písemného souhlasu Wizards of the Coast, Inc.

Loga FORGOTTEN REALMS a WIZARDS OF THE COAST jsou chráněnými obchodními známkami patří cími Wizards of the Coast, Inc.

Všechny postavy Wizards of the Coast, jména i výrazně jim podobná jména jsou obchodními známkami patřícími Wizards of the Coast, Inc.

U.S., CANADA, ASIA, EUROPEAN HEADQUARTERS

PACIFIC & LATIN AMERICA Hasbro UK Ltd.

Wizards of the Coast, Inc. Caswell Way

P:O: Box 707 Newport, Gwent NP9 0YH

Renton, WA 98057-0707 GREAT BRITAIN

+1-800-324-6496

Navštivte www.wizards.com

Copyright © 2011 Wizards of the Coast, Inc.

Práva na české vydání vlastní FANTOM Print

Cover art Todd Lockwood

Translation Kateřina Niklová

ISBN 978-80-7398-808-1 (ePub)

ISBN 978-80-7398-809-8 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

PROLOG

Rok pravých znamení

(1409 údolního letopočtu)

O králi Bruenorovi Válečném kladivu z Mitrilové síně se toho dalo říct hodně. A rovněž se mu dala přisoudit i pěkná řádka titulů: válečník, diplomat, dobrodruh a vůdce trpaslíků, lidí a dokonce i elfů. Bruenor sehrál důležitou roli v přeměně Stříbrného pomezí v jednu z nejvíce mírumilovných a prosperujících oblastí v celém Faerûnu. Navíc se k jeho titulům dalo připojit i „vizionář“, a to zaslouženě, neboť který jiný trpaslík by uzavřel příměří s králem Obouldem z orckého království Mnohošíp? Příměří, které přečkalo i Obouldovu smrt a nástup jeho syna Urlgena, Oboulda II.

Byl to skutečně mimořádný čin, který Bruenorovi zajistil místo v trpasličích legendách, i když spousta trpaslíků v Mitrilové síni stále trvala na tom, že s orky se vyjít nedá, že se s nimi dá pouze bojovat. Pravda byla, že Bruenor o svém rozhodnutí v této věci nejednou pochyboval. Jenže prostým faktem také bylo, že král Bruenor nejenže získal Mitrilovou síň zpět pro svůj srdnatý klan, nýbrž svojí moudrostí změnil i tvář celého severu.

Avšak ze všech titulů, které si Bruenor Válečné kladivo vysloužil, mu na statných ramenou vždy nejpohodlněji spočíval titul otce a přítele. Jako přítel neměl Bruenor sobě rovného a každý, kdo ho tak nazýval, ani v nejmenším nepochyboval, že trpasličí král by se ve jménu přátelství s radostí vrhl před salvu šípů nebo útočícího klepetnatce. Jenže jako otec…

Bruenor se nikdy neoženil, nikdy nezplodil vlastní děti, adoptoval však dvě lidské.

Dvě děti, o něž přišel.

„Udělal sem, co sem moh,“ řekl Bruenor Drizztu Do’Urdenovi, drowovi a svému rádci – ať už to znělo jakkoli neuvěřitelně – při jedné ze stále vzácnějších příležitostí, kdy se Drizzt ukázal v Mitrilové síni. „Naučil sem je všecko, co táta naučil mě.“

„Nikdo by nikdy nemohl tvrdit nic jiného,“ ujistil ho Drizzt.

Drow seděl v pohodlném křesle u krbu v malé boční komnatě v Bruenorových pokojích a dlouze si svého nejstaršího přítele měřil. Bruenorův hustý plnovous už nebyl rudý a nebyl už dokonce ani oranžový, do ohnivých loken se mu totiž vkrádalo čím dál víc šedin a jeho huňatá hříva rovněž trochu ustoupila. V jeho šedých očích však povětšinou ještě stále jiskřilo stejně prudce jako před desítkami let na svazích Kelvinovy mohyly na Planině ledového větru.

V ten den ale ne, což bylo pochopitelné.

Melancholie v trpaslíkových očích se však neodrážela v jeho pohybech, které byly rychlé a precizní. Zhoupl se v křesle, vyskočil na nohy, sebral další poleno a s naprostou přesností ho hodil do ohně. Začalo prskat a doutnat a odmítalo vzplát.

„Zatracený mokrý dřevo,“ brblal trpaslík. Dupl na nožní měch, který nechal vestavět do krbu, a vyfoukl dlouhý, souvislý poryv vzduchu do uhlíků a skomírajících plamenů. Dlouho a úporně na ohni pracoval, upravoval polena a pumpoval měchy a Drizztovi připadala celá scéna pro Bruenora velmi typická. Takto totiž dělal trpaslík úplně všechno, od udržování nejistého míru s Mnohošípem po zajištění toho, že jeho klan bude efektivně a harmonicky fungovat. Všechno muselo být tak akorát a stejné to bylo i s ohněm, teprve pak se Bruenor konečně usadil zpátky v křesle a chopil se poháru s medovinou.

Král potřásl hlavou a zatvářil se lítostivě. „Měl sem toho smradlavýho vorka zabít.“

Drizzt tento nářek moc dobře znal. Ode dne, kdy Bruenor podepsal Dohodu z Garumnovy rokle, trápily ho pochybnosti.

„Ne,“ odvětil drow, neznělo to ale právě jistě.

Bruenor si zlomyslně odfrkl. „Ty sám si přisahal, že ho vodděláš, elfe, a nakonecs ho nechal sejít věkem, ne?“

„Opatrně, Bruenore.“

„Ach, von přesek tvýho elfskýho přítele vejpůl, ne? A jeho voštěpníci zabili tvoji elfskou holku a jejího vokřídlenýho koně, ne?“

V Drizztově pohledu se zračily bolest a doutnající vztek; varování, že Bruenor zachází příliš daleko.

„Ale nechals ho žít!“ zařval Bruenor a uhodil pěstí do područky křesla.

„Ano, a ty jsi podepsal tu dohodu,“ připomněl Drizzt a tvář i hlas měl klidné. Věděl, že nemusí ta slova zakřičet, aby měla zdrcující účinek.

Bruenor si povzdychl a schoval obličej v dlaních.

Drizzt ho nechat chvíli dusit, jenže pak už to nedokázal dál snést. „Nejsi zdaleka jediný, koho zlobí, že Obould prožil zbytek života v pohodlí,“ pravil. „Nikdo ho nechtěl zabít víc než já.“

„Ale neudělali jsme to.“

„A bylo to tak správně.“

„Fakt, elfe?“ zeptal se Bruenor zcela vážně. „Teď je mrtvý a voni chtěj pokračovat v tom, co začal, ale udělaj to? Kdy se všecko rozpadne? Kdy se začnou vorci chovat zas jako vorci a začnou další válku?“

Drizzt pokrčil rameny, poněvadž na to neměl odpověď.

„A tu to máš, elfe!“ odvětil Bruenor a pokrčil rameny. „Ty to nemužeš vědět a já to nemužu vědět a tys mi řek, abych tu zatracenou dohodu podepsal, a já tu zatracenou dohodu podepsal a… my to nemužem vědět!“

„Co ale víme, je, že spousta lidí, elfů a, ano, Bruenore, i trpaslíků prožila život v míru a prosperitě, protože jsi měl odvahu tu zatracenou dohodu podepsat. Protože ses rozhodl dál nebojovat.“

„Pcha!“ odfrkl si trpaslík a rozhodil rukama. „Vod toho dne mi to trčí pod kůží. Zatracený smradlavý vork. A teď vobchodujou se Stříbroluním a Sundabarem a s těma zatracenýma zbabělcema z Nesmé! Měl sem je všecky zabít, u Klangedina.“

Drizzt kývl. Nemohl nesouhlasit. Jak snadný by jeho život byl, kdyby sever zachvátila nekonečná válka! Jeho srdce s tím rozhodně souhlasilo.

Jenže hlava mu říkala něco jiného. Obould nabídl všem mír, a kdyby Mitrilová síň neustoupila, musel by Bruenorův klan bojovat proti desítkám tisíc Obouldových bojovníků sám, což byl boj, který se nedal vyhrát. Pokud ale Obouldův následník dohodu poruší, následující válka obrátí všechna dobrá království ze Stříbrného pomezí proti Mnohošípu, který zůstane sám jako kůl v plotě.

Drowova tvář se roztáhla v krutém úsměvu, ten se však rychle změnil v grimasu, když si vzpomněl na řadu orků, kteří se, aspoň jistým způsobem, stali jeho přáteli za posledních… byly to už opravdu čtyři desítky let?

„Udělal jsi správně, Bruenore,“ ujistil ho. „Protože jsi sebral odvahu ten pergamen podepsat, deset, dvacet, padesát tisíc tvorů prožilo život, který by krvavá válka zkrátila.“

„Nemužu to udělat znovu,“ odvětil Bruenor a potřásl hlavou. „Nemám už co dát, elfe. Udělal sem, co sem moh, a víc už udělat nemužu.“

Ponořil pohár do otevřeného soudku mezi křesly a zhluboka se napil.

„Mysliš, že je furt tam venku?“ zeptal se Bruenor přes zpěněný vous. „Ve sněhu a ledu?“

„Pokud ano,“ odpověděl Drizzt, „pak je Wulfgar přesně tam, kde chce být.“

„Jo, ale sadim se, že jeho starý kosti se na každým kroku dohadujou s jeho paličatou palicí!“ odvětil Bruenor s trochou lehkosti, kterou oba ten den potřebovali.

Drizzt se usmál, když se trpaslík zachechtal. Jedno z Bruenorových slov však hrálo trochu jinou melodii: starý. Zvážil, jaký je rok, a přestože on sám jako dlouhověký drow po fyzické stránce téměř nezestárl, pokud byl Wulfgar tam venku v tundře Planiny ledového větru stále naživu, musel už vítat svůj sedmdesátý rok.

Ta skutečnost Drizzta hluboce zasáhla.

„Pořád bys ji miloval, elfe?“ zeptal se Bruenor a měl tím na mysli své druhé ztracené dítě.

Drizzt na něj pohlédl, jako by ho uhodil, a jeho klidnými rysy probleskl až příliš známý hněv. „Já ji pořád miluji.“

„Chcu říct, kdyby tu mý děvče bylo teďka s náma,“ vysvětlil Bruenor. „Bylo by už starý, stejně starý jako Wulfgar, a mnozí řikaj, že i vošklivý.“

„Mnozí to říkají i o tobě a říkali to už v době, kdy jsi byl ještě mladík,“ zažertoval drow, aby absurdní rozhovor ukončil. Byla pravda, že Catti by bylo sedmdesát, kdyby ji před dvaceti čtyřmi lety nezabil Mor kouzel. Na člověka by byla stará, stará jako Wulfgar, ale ošklivá? Drizzt by si takovou věc o své milované Catti nikdy nemohl myslet, protože za celých sto dvanáct let života nepoznal drow nikoho ani nic krásnějšího, než byla jeho žena. Její odraz, který si Drizzt nesl v levandulově fialových očích, nesnesl žádnou nedokonalost, bez ohledu na pustošivý vliv, který měl čas na lidskou rasu, na jizvy z boje či barvu jejích vlasů. Catti bude v Drizztových očích vypadat stále stejně jako tehdy, když si poprvé uvědomil, že ji miluje, na cestě do města Kalimport daleko na jihu, kam kdysi vyrazili zachránit Regise.

Regis. Drizzt sebou trhl, když si vzpomněl na půlčíka, na dalšího drahého přítele ztraceného v čase chaosu, kdy se Král duchů zjevil v Duchovním vzletu a zničil jednu z nejnádhernějších staveb na světě v předzvěsti velké temnoty, která se šířila po celém Torilu.

Drowovi kdysi poradili, aby žil svůj dlouhý život v krátkých úsecích, v bezprostřednosti lidí okolo sebe, pak šel dál a našel si takový život, touhu a lásku zase jinde. Hluboko v srdci cítil, že je to dobrá rada, během čtvrtstoletí, které uplynulo od chvíle, kdy ztratil Catti, ovšem poznal, že někdy je snazší radu vyslechnout, než se jí řídit.

„Je pořád s náma,“ opravil se Bruenor o chvíli později. Vyprázdnil pohár a hodil ho do krbu, kde se roztříštil na tisíc střepů. „To jenom ten zatracený Jarlaxl uvažuje jako drow a dává si načas, jako by pro něho roky nic neznamenaly.“

Drizzt chtěl odpovědět, instinktivně přítele uklidnit, spolkl ale odpověď a zadíval se do ohně. S Bruenorem Jarlaxla pověřili, poprosili toho nejsvětštějšího z temných elfů, aby Catti a Regise našel – aby našel aspoň jejich duše; to osudné ráno totiž museli sledovat, jak duchové jejich milovaných odjíždí na přízračném jednorožci a mizí v kamenné stěně Mitrilové síně. Drizzt věřil, že si dvojici vzala k sobě bohyně Mielikki, přece ale nemohla být tak krutá, aby si je nechala. Jenže možná ani Mielikki nemohla vyrvat Kelemvorovi, Pánu mrtvých, těžce vydobytou odměnu.

Drizzt si to strašlivé ráno pamatoval stejně dobře, jako by to bylo teprve včera. Po sladké noci strávené milováním se svojí ženou, jež se mu, jak se zdálo, vrátila z hlubin chaosu, do nichž upadla, ho probudil Bruenorův křik.

To strašlivé ráno ji našel ležet vedle sebe studenou.

„Poruš příměří,“ zamumlal Drizzt, když si vzpomněl na nového krále Mnohošípu, na orka, který nebyl ani zdaleka tak inteligentní a prozřetelný jako jeho otec.

Drizztova ruka instinktivně sjela k boku, i když u sebe neměl scimitary. Opět chtěl cítit tíhu smrtících čepelí v rukách. Představa bitvy, pachu smrti ani vlastního skonu ho netrápila. To ráno ne. Ne když se kolem vznášely obrazy Catti a Regise a vysmívaly se jeho bezmocnosti.

„Nerada sem chodím,“ pravila orcká žena, když podávala gnómovi pytlík s bylinami. Na orka nebyla vysoká, nad svým mrňavým společníkem se přesto tyčila.

„Máme mír, Jesso,“ odvětil Nanfudl. Otevřel pytlík, vytáhl z něj jeden kořínek, přitiskl si ho k dlouhému nosu a začichal. „Ach, sladká mandragora,“ řekl. „Tak akorát na to, aby tě zbavila bolesti.“

„A bolestivých myšlenek,“ řekla orka. „A udělala z tebe blázna… jako když trpaslík plave v kádi medoviny a myslí si, že se propije na dno.“

„Jenom pět?“ zeptal se Nanfudl, když se pohrabal pytlíkem.

„Ostatní rostliny jsou v plném květu,“ namítla Jessa. „Prý jenom pět! Bála jsem se, že nenajdu žádnou nebo jenom jednu… doufala jsem, že najdu dvě, a modlila se ke Grúmšovi za třetí.“

Nanfudl vzhlédl, nepodíval se však na orku. Jeho pohled odplul do dálky, jeho mysl ale stále horečnatě pracovala. „Pět?“ uvažoval a podíval se na kádinky a spirály. Klepal se kostnatým prstem do krátkého špičatého bílého vousu a po chvíli, kdy kroutil obličej hned na jednu, hned na druhou stranu, prohlásil: „Pět by mělo na dokončení stačit.“

„Na dokončení?“ zopakovala Jessa. „Takže se to odvážíš udělat?“

Nanfudl na ni pohlédl, jako by byla směšná. „Už na tom dávno pracuju,“ ujistil ji.

Jessina ústa se tak roztáhla v potměšilém úsměvu, až to vypadalo, že jejich koutky zmizí ve dvou žlutých kudrlinkách, které rámovaly její plochou, kulatou tvář a prasečí nos. Její světle hnědé oči jiskřily darebáctvím.

„Musíš si to tak užívat?“ brblal gnóm.

Jessa se ale jen zatočila a zasmála se, imunní vůči jeho slovům. „Miluju vzrušení,“ vysvětlila mladá kněžka. „Život je koneckonců tak nudný.“ Když zůstala stát, ukázala na pytlík s bylinami, který Nanfudl stále držel. „A ty očividně taky.“

Gnóm pohlédl dolů na potenciálně jedovaté kořeny. „Nemám na vybranou.“

„Bojíš se?“

„Měl bych?“

„Já ano,“ pravila Jessa tak neomaleně, že šlo spíše o vítané prohlášení než o doznání. Uctivě na gnóma kývla. „Ať žije král,“ řekla a vysekla pukrle. Pak odešla a dala si dobrý pozor, aby cestou zpět na velvyslanectví království Mnohošíp nevzbudila víc pozornosti, než ork v chodbách Mitrilové síně obvykle budil.

Nanfudl vytáhl z pytlíku kořeny, přesunul se ke kádinkám a závitům a posadil se na širokou lavici. Zadíval se na svůj odraz v zrcadle na stěně u lavice a dokonce zaujal vznosnou pózu, přičemž ho napadlo, že na střední věk vypadá docela distingovaně – což ovšem znamenalo, že střední věk má dávno za sebou! Přišel o většinu vlasů, jen nad velkýma ušima mu zbyly husté bílé chomáče, dbal však na to, aby je měl vždy úhledně zastřižené, stejně jako špičatý vous a řídký knír, zbytek velké lebky si ale pečlivě holil. No, až na obočí, pomyslel si a zachechtal se, když si všiml, že mu některé chlupy narostly do takové délky, že se začaly kudrnatit.

Když se konečně odtrhl od zrcadla, vzal do ruky brýle a posadil si je na nos. Zaklonil hlavu, aby kulatými zvětšovátky lépe viděl, a opatrně upravil olejem napuštěný knot.

Připomněl si, že žár musí být tak akorát, aby získal správné množství krystalického jedu.

Musel být pečlivý, pohled na přesýpací hodiny ho však varoval, že si musí také pospíšit.

Pohár krále Bruenora čekal.

Tibldorf Pwent na sobě neměl nabroušenou, pokrčenou a ostny opatřenou zbroj, což znamenalo, že se naskytla jedna z těch mála příležitostí, kdy ho bez ní někdo viděl. Právě proto si ji ale nevzal: nechtěl, aby ho kdokoli poznal, anebo ještě lépe řečeno, aby ho kdokoli slyšel.

Choulil se ve stínech na konci hrubě otesané chodby, za hromadou sudů na dohled Nanfudlových dveří.

Bojechtivec skřípal zuby, aby zadržel kletby, které se mu draly na rty, když Jessa Slina-Obould vešla do Nanfudlovy komnaty, napřed se ale ujistila, že ji nikdo nesleduje.

„Vorci v Mitrilový síni,“ pronesl Pwent bezhlesně, potřásl špinavou, vlasatou hlavou a odplivl si. Jak hlasitě vřískal Pwent na protest, když bylo rozhodnuto, že si království Mnohošíp bude moct v trpasličích síních zřídit ambasádu! Ach, byla velmi malá – v Mitrilové síni se nesměli najednou zdržovat víc než čtyři orci a ti nesměli jít nikam bez dozoru. Jednotka trpasličích stráží – často to byli Pwentovi bojechtivci – byla kdykoli připravena „hosty“ doprovodit.

Zdálo se však, že kluzká malá kněžka to pravidlo obešla, přesně jak Pwent očekával.

Napadlo ho, že by mohl vykopnout dveře, lstivou orku čapnout a jednou provždy ji nechat vyhostit z Mitrilové síně, jenže když začal vstávat, vzácné vnuknutí ho nabádalo k trpělivosti. Navzdory bublajícímu pobouření zůstal Tibldorf Pwent zticha a během několika chvil se Jessa znovu objevila, rozhlédla se na obě strany a odplížila se směrem, odkud přišla.

„Vo co de, gnóme?“ zašeptal Pwent, neboť nic z toho nedávalo smysl.

Nanfudl určitě nebyl nepřítelem Mitrilové síně, právě naopak. Od chvíle, kdy před čtyřiceti lety dorazil, dokazoval, že je jejím věrným spojencem. Trpaslíci z klanu Válečného kladiva stále hovořili o jeho „Elminstorově okamžiku“, kdy gnóm svým geniálním potrubím naplnil jeskyně výbušným plynem a obrátil horský hřeben a nepřátelské obry na něm v hromadu suti.

Proč se ale přítel síně slézá tajně s orckou kněžkou? Nanfudl si s ní mohl oficiálně sjednat schůzku, a to prostřednictvím samotného Pwenta, a nechat si ji během chvíle přivést až ke dveřím.

Pwent o tom dlouho přemítal, popravdě tak dlouho, až se Nanfudl nakonec objevil na chodbě a odchvátal. Teprve v tu chvíli si bojechtivec uvědomil, že nadešel čas na památeční oslavu.

„U Moradinovy kamenný prdele,“ zabrblal Pwent a vystoupil zpoza sudů.

Plánoval vyrazit rovnou do Bruenorovy síně, zastavil se však u Nanfudlových dveří a rozhlédl se kolem jako předtím Jessa, pak do nich strčil a vešel dovnitř.

Všechno se zdálo být v pořádku. V kádinkách na pracovní lavici stále bublala nějaká bílá tekutina ve zbytkovém teple nedávno uhašených kahanů, jinak tu ale panoval dokonalý nepořádek – přesně jak bylo u roztržitého Nanfudla zvykem.

„Hm,“ zamumlal Pwent, bloumal komnatou a snažil se najít nějaké stopy – možná prázdný prostor, kde Nanfudl a Jessa mohli…

Ne, Pwent nemohl v žádném případě dovolit, aby se jeho mysl vydala tím směrem.

„Pcha, si blázen, Tibldorfe Pwente, a tvůj brácha by byl taky, dybys ňákýho měl!“ vynadal si.

Chystal se odejít, protože se najednou cítil jako strašný přítel, když Nanfudla takto špehoval, vtom si ale všiml něčeho pod stolem: svinutých přikrývek. Pwentova mysl se opět zatoulala na ono temné místo, k představě dostaveníčka mezi gnómem a orkou… zase tu myšlenku ale zahnal, když si uvědomil, že deka je pevně svázaná, a to už nějakou dobu. A za ní byl schovaný batoh s nejrůznější výstrojí, od obvazů po cepín, přivázanou na vrchu.

„Plánuješ výlet do Mnohošípu, prcku?“ zeptal se Pwent nahlas.

Vstal, pokrčil rameny a zvážil všechny možnosti. Pwent doufal, že Nanfudl bude dost chytrý na to, aby si s sebou vzal stráže, pokud se někam vydá. Král Bruenor si poradil s přechodem moci z Oboulda na jeho syna s velkým taktem a dařilo se mu mírnit napětí, jenže orci byli koneckonců orci a nikdo doopravdy nevěděl, jak důvěryhodný se Obouldův syn ukáže být nebo jestli bude mít dost charismatu a moci na to, aby udržel divoké poddané pod kontrolou, jako se to dařilo jeho mocnému otci.

Pwent se rozhodl, že až příště zůstane s gnómem o samotě, promluví si s ním jako přítel s přítelem, jakmile ale vyklouzl zpátky na chodbu, pustil to všechno z mysli. Už teď přijde na nejdůležitější z oslav pozdě a dobře věděl, že mu král Bruenor takové lajdáctví jen tak neodpustí.

„… dvacet pět let,“ říkal Bruenor, když se Tibldorf Pwent připojil ke shromáždění v malé audienční komnatě. Bylo tu jen několik vybraných hostů: samozřejmě Drizzt; Kordio, první kněz síně; Nanfudl; a starý Banak Těžká kovadlina v kolečkovém křesle se synem Konrádem, z něhož vyrůstal dobrý mladý trpaslík. Konrád dokonce cvičil s Pwentovými Břichkuchači a zkušeným válečníkům se víc než vyrovnal. Kolem krále pak postávalo několik dalších trpaslíků.

„Chybíš mi, děvče moje, i ty, příteli Regisi, a voba vězte, že i dybych žil další stovku let, neuběh by den, kdy bych na vás nemyslel,“ pravil trpasličí král. Pozvedl korbel v přípitku, vyprázdnil ho a ostatní udělali totéž. Když ho Bruenor sklonil, upřel pohled na Pwenta.

„Vomlouvám se, králi,“ řekl bojechtivec. „Takže sem propás všecko pití?“

„Jenom první přípitek,“ ujistil ho Nanfudl, rychle posbíral všechny korbely a přesunul se k soudku na opačné straně komnaty. „Pomoz mi,“ požádal Pwenta.

Nanfudl korbely dolil a Tibldorf Pwent je rozdal. Připadalo mu zvláštní, že gnóm nepřidal k první várce i ten Bruenorův. Mezi ostatními se rozhodně nedal přehlédnout. Byl to velký korbel s pěnícím džbánkem vyraženým na boku a s uchem s rohy na vrcholu, za které si trpaslík mohl zaháknout palec. Jeden z rohů byl jako ten na Bruenorově přilbě ulomený. V ukázce solidarity a jako příslib věčného přátelství s Mitrilovou síní obdržel korbel darem od trpaslíků z citadely Adbar k desátému výročí podpisu Dohody z Garumnovy rokle. Nikdo až na Bruenora by se neodvážil z korbelu pít, proto pochopil, že Nanfudl má v plánu odnést Bruenorovi jeho medovinu osobně a až úplně nakonec. Aby byl upřímný, dlouze o tom nepřemítal, jen mu připadalo zvláštní, že gnóm nedal korbel Pwentovi, aby ho odnesl.

Kdyby Pwent věnoval gnómovi víc pozornosti, všiml by si ještě něčeho jiného, co by ho jistě přimělo zvednout huňaté obočí. Gnóm si napřed dolil vlastní korbel, pak se ještě okatěji otočil zády ke shromážděné skupině, která hovořila o starých časech s Catti a Regisem a jemu tak jako tak nevěnovala pozornost. Z tajné kapsičky v opasku vytáhl gnóm malinkou lahvičku. Opatrně ji odzátkoval, aby se neozvalo lupnutí, ohlédl se po družině a vysypal krystalický obsah lahvičky do Bruenorova zdobeného korbelu.

Chvíli počkal, dokud se krystalky nerozpustily, pak spokojeně kývl a připojil se k oslavě.

„Mohu navrhnout přípitek na moji paní Šodru?“ požádal gnóm. Měl na mysli vyslankyni z Mirabaru, kterou před desítkami let doprovodil do Mitrilové síně a kterou v hrozné válce zabil sám Obould. „Na zhojení starých ran,“ pronesl a zvedl korbel v přípitku.

„Jo, na Šodru a na všecky, keří padli při vobraně síní klanu Válečnýho kladiva,“ souhlasil Bruenor a zhluboka se napil medoviny.

Nanfudl kývl, usmál se a doufal, že Bruenor nahořklý jed neucítí.

„Běda Mitrilový síni a ať se všichni lordi, králové a královny Stříbrnýho pomezí dozví, že král Bruenor tuto noc vochořel!“ hlásali vyvolávači po celém trpasličím komplexu jen několik hodin po památeční oslavě.

Když se zpráva roznesla, kaple v síni i ve všech městech po celém severu se zaplnily, neboť král Bruenor byl velmi milován a jeho silný hlas podpořil mnoho dobrých změn, k nimž na Stříbrném pomezí došlo. Každý hovor se nakonec stočil k obavám z války s královstvím Mnohošíp v případě, že oba signatáři Dohody z Garumnovy rokle zemřou.

Bdění v Mitrilové síni bylo pochmurné, ne však morbidní. Bruenor koneckonců prožil dobrý, dlouhý život a obklopil se velmi charakterními trpaslíky. Nejdůležitější ze všeho byl klan a ten přežije a bude prosperovat dlouho poté, co velký král Bruenor odejde.

Přesto bylo prolito mnoho slz, kdykoli některý z Kordiových kněží oznámil, že král je vážně nemocný a Moradin odmítá odpovědět na jejich modlitby.

„Nemůžem mu pomoct,“ přiznal Kordio Drizztovi a několika dalším třetí noc Bruenorova neklidného spánku. „Je to mimo naši moc.“

Nesouhlasně se přitom na Drizzta zašklebil, drow se ale tvářil netečně a neústupně.

„Ach, můj králi,“ zasténal Pwent.

„Běda Mitrilový síni,“ dodal Banak Těžká kovadlina.

„Kdepak,“ odvětil Drizzt. „Bruenor se nezachoval vůči síni nezodpovědně. Na trůn nastoupí dobrý panovník.“

„Mluviš, jako by už bylo po něm, zatrolený elfe!“ vztekal se Pwent.

Na to Drizzt neměl co říct, proto jen omluvně sklonil hlavu.

Vešli dovnitř a posadili se k Bruenorovu lůžku. Drizzt držel přítele za ruku a těsně před úsvitem vydechl král Bruenor naposledy.

„Král je mrtev, ať žije král,“ řekl Drizzt a otočil se k Banakovi.

„Tak začíná vláda Banaka Těžký kovadliny, jedenáctýho krále Mitrilový síně,“ prohlásil Kordio.

„S pokorou přijimám, knězi,“ odvětil starý Banak a s těžkým srdcem sklopil zrak. Syn stojící za jeho křeslem ho poplácal po rameni. „Jesli budu jenom z půlky tak dobrý král, jako byl Bruenor, pak mě svět pozná jako dobrýho vládce – ne, skvělýho.“

Tibldorf Pwent přiklopýtal blíž a padl před Banakem na koleno. „Můj… můj život za vás, můj… můj králi,“ koktal a zajíkal se a sotva ze sebe dokázal ta slova vypravit.

„Požehnaný bude můj dvůr,“ odvětil Banak a poplácal Tibldorfa po vlasaté hlavě.

Houževnatý bojechtivec si zakryl předloktím oči, otočil se k Bruenorovi, vrhl se na něj a naposledy ho pevně objal, pak s hlasitým kvílením vyklopýtal ven z komnaty.

Bruenorovu hrobku vztyčili hned vedle Cattiiny a Regisovy a bylo to to nejvelkolepější mauzoleum, jaké kdy starověká trpasličí pevnost viděla. Starší klanu Válečného kladiva jeden po druhém předstupovali a pronášeli povzbudivé proslovy o dobrodružstvích dlouhověkého, mocného krále Bruenora, který vyvedl své lidi z temnoty zničených síní a vzal je do nového domova na Planině ledového větru a který osobně znovu objevil jejich starodávný domov a získal ho zpět pro jejich klan. Už zdráhavěji hovořili o diplomatu Bruenorovi, který tak dramaticky změnil krajinu Stříbrného pomezí.

A tak to pokračovalo dnem i nocí celé tři dny, jeden tribut za druhým, všechny přitom končily upřímným přípitkem na nejvhodnějšího z následníků, velkého Banaka Těžkou kovadlinu, jenž nyní formálně připojil ke svému jménu i Válečné kladivo: král Banak Těžká kovadlina Válečné kladivo.

Ze všech okolních království dorazili vyslanci a dokonce i orci z Mnohošípu měli co říct, kněžka Jessa Slina-Obould pronesla dlouhou chvalořeč, která byla skutečnou poctou pozoruhodnému králi, a vyjádřila v ní naději svého lidu, že král Banak bude stejně moudrý a umírněný a že Mitrilová síň bude pod jeho vedením prosperovat. Na proslovu mladé orky nebylo nic kontroverzního ani jinak nesprávného, přesto si nejeden z tisíců trpaslíků, kteří ji poslouchali, s bručením odplivl, což byla důrazná připomínka pro Banaka i ostatní vůdce, že Bruenorova práce, jejímž cílem bylo překlenout propast mezi orky a trpaslíky, nebyla ani zdaleka hotová.

Zchvácení, unavení a vyčerpaní – jak emocionálně, tak fyzicky – se Drizzt, Nanfudl, Kordio, Pwent a Konrád svalili do křesel u krbu, který byl Bruenorovým oblíbeným místem. Ještě několikrát si na přítele připili, pak začali rozebírat mnoho dobrých, hrdinských vzpomínek, které na pozoruhodného trpaslíka měli.

Pwent dal k dobru nejvíce příběhů, všechny byly přirozeně přitažené za vlasy, překvapivé však bylo, že Drizzt Do’Urden toho řekl velmi málo.

„Musím se omluvit tvému otci,“ pravil Nanfudl Konrádovi.

„Vomluvit? Ne, gnóme, cení si tvý rady stejně jako všichni vostatní trpaslíci,“ odvětil mladý princ Mitrilové síně.

„A proto se mu musím omluvit,“ řekl Nanfudl a všichni v komnatě se zaposlouchali. „Dorazil jsem spolu s lady Šodrou a nikdy jsem neměl v úmyslu zůstat, nyní ale zjišťuju, že uběhla celá desetiletí. Už nejsem žádný mladík – za měsíc oslavím své pětašedesáté narozeniny.“

„Slyšte, slyšte,“ přerušil ho Kordio, protože si nikdy nenechal ujít příležitost na něco si připít, a všichni si přiťukli na Nanfudlovo přetrvávající zdraví.

„Všem vám děkuju,“ řekl Nanfudl po přípitku. „Všichni jste mi byli rodinou a půlka života, kterou jsem tady strávil, nebyla o nic horší než ta první. Anebo roky, které budou následovat, to vím jistě.“

„Co to říkáš, prcku?“ zeptal se Kordio.

„Mám i jinou rodinu,“ odvětil gnóm. „A za posledních třicet let jsem ji viděl jenom občas, během krátkých návštěv. Obávám se, že pro mě nastal čas odejít. Přeju si prožít poslední roky života ve svém starém domově v Mirabaru.“

Jeho slova jakoby vysála z komnaty všechny zvuky a všichni zůstali sedět v šokovaném tichu.

„Mýmu tátovi žádnou vomluvu nedlužiš, Nanfudle z Mirabaru,“ ujistil ho nakonec Konrád a znovu pozvedl korbel v přípitku. „Mitrilová síň nikdy na pomoc velkýho Nanfudla nezapomene!“

Všichni si opět velmi srdečně připili, jen Tibldorfu Pwentovi připadalo na celé věci něco velmi podivného, ve svém vyčerpaném, zmoženém stavu ale nedokázal přijít na to co.

Ještě ne.

Funící, sípající gnóm lezl mezi balvany, velkými šedými kameny, které vypadaly, jako by je sem naházely katapulty titánů. Nanfudl však tuto oblast dobře znal – vlastně to byl on, kdo ji zvolil jako místo schůzky – proto ho nepřekvapilo, když se protáhl cestičkou mezi třemi šutry a našel Jessu sedět na menším kameni na mýtině s obědem nachystaným na dece před sebou.

„Potřebuješ delší nohy,“ uvítala ho orka.

„Potřebuju být o třicet let mladší,“ odvětil Nanfudl. Shodil si z ramen těžký batoh, posadil se na kámen naproti Jesse a natáhl se pro misku s dušeným, kterou mu připravila.

„Takže hotovo? Víš to jistě?“ zeptala se Jessa.

„Tři dny truchlení za mrtvého krále… tři a ne víc – není na to čas. A Banak se konečně stal králem, což si dávno zasloužil.“

„Půjde ve šlépějích obra.“

Nanfudl mávl rukou. „Největším úspěchem krále Bruenora bylo, že nastolil v Mitrilové síni pořádek. Banak neselže, a i kdyby ano, má kolem sebe spoustu moudrých hlasů.“ Odmlčel se a pozorně se na orckou kněžku zadíval. Obrátila pohled k severu, ke stále mladému království svého lidu. „Král Banak bude pokračovat v Bruenorově práci, stejně jako Obould II. dodrží přání a vizi svého předchůdce,“ ujistil ji Nanfudl.

Jessa na něj zvědavě, dokonce nevěřícně pohlédla. „Jsi dost klidný,“ podotkla. „Trávíš příliš mnoho času s nosem zabořeným v knihách a svitcích a moc málo hledíš do tváří okolo.“

Nanfudl se na ni zvědavě podíval.

„Jak můžeš být tak klidný?“ zeptala se Jessa. „Copak si neuvědomuješ, co jsi právě udělal?“

„Udělal jsem jen to, co mi přikázali,“ bránil se Nanfudl, protože si nevšiml vážnosti v jejím hlase.

Jessa se ho chystala znovu pokárat, vysvětlit mu váhu citů, připomenout mu, že svět se nedá popsat logickými teorémy, že je třeba zvážit i jiné faktory, ale rámus po straně, škrábání kovu o kámen, ji připravilo o slova.

„Co?“ zeptal se Nanfudl srkající dušené, když vyskočila na nohy.

„Co ti přikázali?“ ozval se drsný hlas Tibldorfa Pwenta a Nanfudl se prudce otočil zrovna ve chvíli, kdy se bojechtivec v plné zbroji protáhl mezi balvany a jeho naostřená zbroj zaskřípala o kámen. „Jo, a taky by mě zajímalo, kdo ti přikázal, co ti přikázal!“ Udeřil jednou okovanou pěstí do druhé. „A nepochybuj vo tom, že to zjistim, ty malá kryso.“

Vykročil k němu a Nanfudl ustoupil a misku s dušeným upustil na zem.

„Nemáte kam utýct, ani jeden,“ ujistil je Pwent a dál se blížil. „Mám dost dlouhý nohy na to, abych vás chyt, a sem dost vzteklý na to, abych vás chyt!“

„Co to má znamenat?“ zvolala Jessa, ale Pwent se na ni nenávistně zadíval.

„Seš pořád naživu jenom proto, že bys mi mohla říct něco, co bych moh chtít slyšet,“ vysvětlil trpaslík zle. „A jesli mě tvý žvásty nebudou bavit, uvidiš.“ Když domluvil, ukázal na velký bodec na své přilbě. Jessa dobře věděla, že na něm zemřel nejeden ork.

„Pwente, ne!“ vyjekl Nanfudl a zvedl ruce, aby trpaslíka zastavil. „Nic nechápeš.“

„Ach, vim vic, než si mysliš, že vim,“ slíbil bojechtivec. „Byl sem ve tvý dílně, gnóme.“

Nanfudl zvedl ruce ještě výš. „Řekl jsem králi Banakovi, že odcházím.“

„Chystal ses vodejít, ještě než král Bruenor umřel,“ obvinil ho Pwent. „Měls už sbalený věci na cestu.“

„No, ano, přemýšlel jsem o tom dost…“

„Sbalený a schovaný pod lavicí, na kerýs uvařil jed pro mýho krále!“ zaječel Pwent a vrhl se na Nanfudla, který byl dost mrštný na to, aby uskočil za kámen a vyhnul se Pwentovu vražednému chňapnutí.

„Pwente, ne!“ ječel Nanfudl.

Jessa se zrovna chystala zasáhnout, když se k ní Pwent otočil, ruce zaťal pěst a vysunul bodce na hřbetech rukavic. „Koliks tý kryse zaplatila, psí ksichte?“ obořil se na ni.

Jessa couvala, když ale zády narazila na kámen a neměla už kam ustoupit, její chování se rázem změnilo, zavrčela a vytáhla tenkou železnou hůlku. „Ještě krok…“ varovala a zamířila.

„Pwente, ne! Jesso, ne!“ vyjekl Nanfudl.

„Máš v tý tyčce velký kouzlo, co?“ zeptal se Pwent lehkomyslně. „Tak fajn. Jenom mě ještě víc naštve a já tě ještě víc bacim!“

Vrhl se na ni – nebo se k tomu aspoň chystal. Jessa se pustila do zaklínání a namířila výbušnou hůlkou na trpaslíkův špinavý obličej, oba se ale zarazili a Nanfudl se zajíkl, když se k nim doneslo sladké, radostné cinkání zvonků.

„Ach, teď dostanete, co vám patří,“ prohlásil Pwent s mazaným úsměvem, neboť ty zvonky dobře znal. Všichni v Mitrilové síni znali zvonky magického jednorožce Drizzta Do’Urdena.

Štíhlý a ladný, ale s mocnými svaly vlnícími se pod třpytivě bílou srstí, se slonovinově bílým rohem se zlatým hrotem a s modrýma očima tak pronikavýma, že se vysmívaly samotnému slunci, přiklusal Andahar za veselého cinkání zvonků na postroji na okraj mýtiny a zadupal mocnými kopyty do země.

„Dobře, žes tady, elfe!“ zaječel Pwent na Drizzta, který na něj ze sedla civěl s povislou čelistí. „Právě sem se chystal praštit…“

Jak daleko uskočil Tibldorf Pwent vzad, když se otočil zpátky k Jesse a ocitl se tváří v tvář vrčícímu šestisetlibrovýmu černýmu panterovi!

A sotva se vzpamatoval, znovu uskočil, neboť uviděl, jak ze sedla na jednorožci za Drizztem sklouzl Bruenor Válečné kladivo.

„Co to, u Devíti pekel?“ zařval Bruenor a otočil se k Nanfudlovi.

Malý gnóm dokázal jen bezmocně pokrčit rameny.

„Můj… králi?“ vykoktal Pwent. „Můj králi! Muže to být můj král? Můj král!“

„Ach, u Moradinovy stažený prdele,“ láteřil Bruenor. „Co tu chceš, ty zatrolený tupče? Měls zůstat po boku krále Banaka.“

„Žádný král Banak,“ protestoval. „Ne dyž král Bruenor furt dýchá!“

Bruenor přidupal k bojechtivci a přimáčkl svůj nos na Pwentův. „Teď mě poslouchej, trpaslíku, tudle chybu už nikdy neuděláš. Král Bruenor už není. Král Bruenor je mrtvý, Mitrilový síni teď vládne král Banak!“

„Ale… ale… ale, můj králi,“ odvětil Pwent. „Vy neste mrtvý!“

Bruenor si povzdychl.

Za ním přehodil Drizzt nohu přes sedlo a ladně sklouzl na zem. Poplácal Andahara po silné šíji, vzal do ruky amulet ve tvaru jednorožce, který mu visel na stříbrném řetízku na krku, a lehce foukl do dutého rohu, čímž hřebce propustil.

Andahar se vzepjal na zadních, předníma nohama kopl do vzduchu, hlasitě zaržál a odduněl. Vypadalo to, jako by během okamžiku urazil obrovskou vzdálenost, už po jediného kroku se totiž zmenšil na polovinu a po dalším znovu… a tak to šlo, dokud nezmizel úplně, jen vzduch za ním se tetelil vlnami magické energie.

V tu dobu už se Pwent trochu vzpamatoval, odhodlaně se postavil před Bruenora a ruce si dal v bok. „Byl ste mrtvý, můj králi,“ prohlásil. „Viděl sem vás. Cítil sem vás. Byl ste mrtvý.“

„Musel sem být,“ odvětil Bruenor a i on se narovnal a založil si ruce v bok. Znovu přitlačil svůj nos na Pwentův a pomalu, důrazně řekl: „Abych moh zmizet.“

„Zmizet?“ zopakoval Pwent a podíval se na Drizzta, který mu ale nic nevysvětlil a jen se dál křenil, což znamenalo, že si celou věc užívá víc, než by měl. Pak Pwent pohlédl na Nanfudla, který pouze pokrčil rameny, a za Guenhwyvar na Jessu, která se škádlivě zasmála a zamávala mu hůlkou.

„Ach, ta tvoje tvrdá palice dost ulehčuje Dumathoinovi práci, že jo?“ obořil se na něj Bruenor a myslel tím trpasličího boha známého také jako Strážce tajemství pod horou.

Pwent si odfrkl, poněvadž tato poznámka se mezi trpaslíky používala často; byl to hanlivý způsob, jak o někom říct, že je hloupý.

„Byl ste mrtvý,“ zopakoval bojechtivec.

„Jo, a zabil mě tady prcek.“

„Jed,“ vysvětlil Nanfudl. „Je smrtící, jistě, ale ne ve správné dávce. Použil jsem ho proto, aby to vypadalo, že Bruenor je mrtvý, dočista mrtvý. Pravdu poznali jenom nejchytřejší kněží – a ti věděli, co děláme.“

„Abyste moh utýct?“ zeptal se Pwent Bruenora, jak mu všechno začalo docházet.

„Abych moh Banakovi předat trůn, jak se patří, a neudělat z něho zas jenom správce, zatímco celý klan bude čekat, až se vrátim. Já se totiž nevrátim. To sem udělal už mockrát, Pwente. Todle tajemství určitě musí znát všichni trpasličí králové, způsob, jak dožít svý dny, dyž už má jeden vládnutí po krk. Můj pra-pra-praděda udělal to samý a v Adbaru taky, tam dokonce dva králové, vo kterých vim. A určitě i jiný, vo tom nepochybuj, jinak sem vousatý gnóm.“

„Utek ste ze síně?“

„Jak sem řek.“

„Navěky?“

„Pro tak starýho trpaslíka, jako sem já, už to tak dlouho nebude.“

„Utek ste. Utek ste a nic ste mi neřek?“ zeptal se Pwent. Třásl se.

Bruenor se ohlédl po Drizztovi. Když uslyšel břinknout o zem Pwentův náprsní krunýř, otočil se zpátky.

„Řek ste to smradlavý vorce, ale ne Břichkuchači?“ obořil se na něj Pwent. Stáhl si jednu rukavici a hodil ji na zem, pak druhou, potom si začal odepínat chrániče s bodci.

„Udělal ste něco takovýho těm, kerý vás milujou? Nechal ste se voplakávat? Zlomil ste nám srdce? Můj králi!“

Bruenorův obličej se napjal, nic však neřekl.

„Celý život pro mýho krále,“ mumlal Pwent.

„Už nesem tvůj král,“ prohlásil Bruenor.

„Jo, to sem si myslel,“ řekl Pwent a praštil Bruenora rovnou do oka. Trpaslík s oranžovým vousem klopýtl vzad, přilba s jedním rohem mu sklouzla z hlavy a sekyra s mnoha zářezy vypadla na zem, tak tvrdá to byla rána.

Pwent si odepnul přilbu a strhl si ji z hlavy. Zrovna se ji chystal zahodit, když na něj Bruenor skočil a povalil ho na záda na zem. Začali se válet, bušit do sebe a kopat.

„Todle sem chtěl udělat už sto roků!“ zahulákal Pwent, jeho hlas ale vyzněl na konci tlumeně, poněvadž mu Bruenor strčil ruku do úst.

„Jo, a já čekal, až ti budu moct dát šanci!“ zařval Bruenor a jeho hlas vystoupal na konci o několik oktáv výš, neboť Pwent vší silou skousl.

„Drizzte!“ zaječel Nanfudl. „Zastav je!“

„Ne, neopovažuj se!“ zvolala Jessa a nadšeně tleskala.

Drizztův výraz gnómovi jasně řekl, že nemá v plánu vrhnout se do chumlu trpasličí zuřivosti. Založil si paže na hrudi, opřel se o vysoký kámen a zdálo se, že se dobře baví.

Trpaslíci se váleli a zmítali se na zemi a jejich šťavnaté klení jen občas přerušilo chroptění, jak se jednomu nebo druhému podařilo zasadit tvrdou ránu.

„Pcha, ty vorčí synu!“ ječel Bruenor.

„Pcha, vy neste syn, vy ste ten zatracený smradlavý vork!“ zařval Pwent.

Na okamžik se od sebe odtrhli, jen na tak dlouho, aby pohlédli na Jessu, která si založila paže na hrudi a mračila se na ně.

„Ehm… goblin,“ opravili se a vyskočili na nohy. S pohledem upřeným na Jessu pokrčili oba napůl omluvně rameny, zase se do sebe pustili, rvali se a bezhlavě do sebe bušili. Vypotáceli se z mýtiny a přes kus trávníku na malý kopec, kde se Bruenorovi podařilo získat navrch a zkroutit Pwentovi paži za zády. Bojechtivec zavřískl, když pohlédl dolů a zjistil, co se pod kopcem nachází.

„A celých sto roků sem chtěl, aby ses konečně vykoupal!“ prohlásil Bruenor.

Rozběhl se dolů z kopce a Pwenta strhl s sebou, hodil ho přímo doprostřed ledové a čisté horské bystřiny a vrhl se za ním.

Pwent vyskočil na nohy a každý, kdo by ho sledoval, by si pomyslel, že nebohý trpaslík přistál v kyselině. Stál v potoce, divoce se třásl a snažil se ze sebe sklepat vodu. Jenže lest zafungovala. Vyprchal z něj všechen zápal.

„Proč ste to udělal, můj králi?“ zašeptal Pwent se zlomeným srdcem.

„Poňvadž smrdíš. A nesem tvůj král,“ odvětil Bruenor a odcachtal ke břehu.

„Proč?“ zeptal se Pwent a v hlase měl tolik zmatku a bolesti, že se Bruenor zastavil, i když pořád stál ve studené vodě, a otočil se zpátky k věrnému bojechtivci.

„Proč?“ zeptal se Tibldorf Pwent znovu.

Bruenor vzhlédl k trojici – k čtveřici, když připočítal Guenhwyvar – která stála nahoře na kopci a sledovala je. Mrtvý král Mitrilové síně si těžce povzdychl, otočil se zpět k věrnému bojechtivci a podal mu ruku.

„Byl to jediný způsob,“ vysvětlil Bruenor, když s Pwentem vyrazili nahoru po svahu. „Jediný férový způsob k Banakovi.“

„Banak nepotřeboval být král,“ namítl Pwent.

„Jo, já už ale král dál být nemoh. Skončil sem, příteli.“

Poslední slovo je oba přimělo zaváhat, a když si plně uvědomili jeho význam, objali se pažemi kolem statných ramen a pokračovali dál na kopec.

„Můj zadek seděl na trůně už moc dlouho,“ vysvětlil Bruenor, když prošli kolem ostatních a zamířili zpět k balvanům. „Nevim, kolik roků mi ještě zbývá, ale potřebuju najít ňáký věci, kerý v Mitrilový síni nenajdu.“

„Svý děvče a toho půlčickýho prcka?“ hádal Pwent.

„Ach, nedožeň mě k breku,“ bránil se Bruenor. „A jesli Moradin dá, jednoho dne se mi to povede, když ne v tomdle životě, pak ve velkých síních. Ale ne, de vo víc.“

„Vo co?“

Bruenor si opět založil ruce v bok a zadíval se přes širé pláně na západě, které byly ze severu ohraničené vysokými horami a z jihu stále působivými kopci.

„Doufám, že najdu Gauntlgrym,“ přiznal Bruenor. „Ale i dyby ne, bude mi stačit votevřená cesta a vítr na vobličeji.“

„Takže dete? Vodejdete navždycky a do síně se nevrátíte?“

„Přesně tak,“ prohlásil Bruenor. „Du a nevrátim se. Nikdy. Síň je teďka Banakova a vo to ho nepřipravim. Můj lid – náš lid – si bude navždycky myslet, stejně jako králové Stříbrnýho pomezí, že král Bruenor Válečný kladivo umřel pátýho dne šestýho měsíce Roku pravých znamení. Budiž.“

„A mně ste nic neřek,“ pravil Pwent. „Řek ste vo tom elfovi, gnómovi i smradlavý vorce, ale mně ste nic neřek.“

„Řek sem to těm, kerý dou se mnou,“ vysvětlil Bruenor. „V síni vo tom nikdo neví, nikdo krom Kordia, toho sem potřeboval, aby vostatní kněží na nic nepřišli. A von umí držet jazyk za zubama, vo tom nepochybuj.“

„Ale Pwentovi ste nevěřil.“

„Nemusels to vědět. Bylo to tak pro tebe lepší!“

„Vidět svýho krále, svýho přítele, uloženýho pod kameny?“

Bruenor si povzdychl. Na to neměl odpověď. „No, teďka mi nezbývá než ti věřit, poňvadžs mi nedal na vybranou. Sloužiš teďka Banakovi, ale jesli mu vo tom poviš, musiš vědět, že tim nikomu v síni neposloužiš.“

Už během Bruenorových posledních slov začal Pwent důrazně vrtět hlavou. „Sloužil sem králi Bruenorovi, příteli Bruenorovi,“ řekl. „Celý život pro mýho krále a přítele.“

To Bruenora zaskočilo. Pohlédl na Drizzta, který pokrčil rameny a usmál se; pak na Nanfudla, který dychtivě přitakal; potom na Jessu, která odpověděla: „Jenom když mi slíbíte, že si občas vjedete do vlasů. Miluju dívat se, jak si trpaslíci valchují záda!“

„Pcha!“ odfrkl si Bruenor.

„Tak kam, můj krá… příteli?“ zeptal se Pwent.

„Na západ,“ rozhodl Bruenor. „Daleko na západ. Vždycky na západ.“

ČÁST 1.
DLOUBAT
DO NAŠTVANÉHO BOHA

Nadešel čas nechat vody minulosti plynout ke vzdáleným břehům. Přestože na ně nikdy nezapomenu, dávno mrtví přátelé už nesmí nadále dnem i nocí trýznit moji mysl. Budou vždy neustále tady, což mi přináší útěchu, připraveni usmát se, kdykoli oko mé mysli vyhledá jejich konejšivý obrázek, zakřičet jméno boha války, kdykoli se přiblíží bitva, varovat mě před mojí pošetilostí, kdykoli nedokážu rozeznat, co mám přímo před sebou, či vyvolat mi na tváři úsměv a zahřát mé srdce.

Jenže se obávám, že tu budou i proto, aby mi připomněli bolest, nespravedlnost a bezcitnost bohů, kteří mi vzali moji lásku, zrovna když jsem konečně našel mír. To jim neodpustím.

„Žij život v krátkých úsecích,“ poradil mi kdysi jeden moudrý elf; být dlouhověkou bytostí, která může spatřit úsvit i soumrak mnoha staletí, by totiž bylo opravdu prokletím, kdybych zapomněl na bezprostřednost a intenzitu očekávaného věku a nevyhnutelné smrti.

A nyní, po více než čtyřiceti letech, pozvedám sklenku v přípitku těm, kdo odešli přede mnou: připíjím si na Deudermonta; na Kaderla; na Regise; možná i na Wulfgara, jehož osud neznám; především ale na Catti, na svoji lásku, na svůj život – ne, na lásku toho úseku svého života.

Okolnosti, osud, bohové…

Nikdy jim neodpustím.

Má slova o svobodě znějí tak zaručeně a sebevědomě, při jejich psaní se mi však třese ruka. Uplynuly už dvě třetiny století od katastrofy, kterou vyvolal Král duchů, od pádu Duchovního vzletu a od smrti – od ztráty Catti. Přesto mi připadá, že se to strašné ráno odehrálo dnes, a zatímco tolik mých vzpomínek na život s Catti se nyní zdá velmi vzdálených, téměř jako bych studoval život jiného drowa, jehož boty jsem zdědil, to ráno, kdy duchové mé lásky a Regise odjeli na přízračném jednorožci z Mitrilové síně, kdy zmizeli uvnitř kamenné zdi a ztratili se mi, ono ráno té nejhlubší bolesti, jakou jsem kdy poznal, mi stále připadá jako otevřená, krvácející, pálící rána.

Ale už ne.

Vkládám tu vzpomínku do tekoucí vody a neohlížím se, když ji odnáší pryč.

Mířím vpřed, po otevřené cestě se starými i novými přáteli. Mé čepele příliš dlouho zahálely, moje boty a pláštěnka jsou příliš čisté. Guenhwyvar je příliš neklidná. Stejně jako je neklidné i srdce Drizzta Do’Urdena.

Bruenor trvá na tom, že naším cílem je Gauntlgrym, já to však nepovažuji za pravděpodobné. Jenže ve skutečnosti na tom nezáleží, neboť on se chystá na konec svého života a já vyrážím k novým břehům – čistým břehům, oproštěným od pout minulosti, směrem k novému úseku svého života.

Takový už je život elfa.

Takový už je život všeobecně, poněvadž i když je tato praxe palčivější a nezbytnější pro dlouhověké rasy, dokonce i krátkověcí lidé rozdělují svůj život do částí, přestože si jsou pravdy o pomíjivosti sotva vědomi, když přechází z jednoho stádia existence do druhého. Každý, s kým jsem se kdy setkal, je přesvědčen, že současný stav věcí bude pokračovat ve stejném duchu dál a dál, rok za rokem. Je tak snadné hovořit o očekáváních, o tom, jaké to bude třeba za deset let, a být přesvědčen, že důležité aspekty života zůstanou stejné nebo se podle přání ještě zlepší.

„Takový bude můj život za rok!“

„Takový bude můj život za pět let!“

„Takový bude můj život za deset let!“

Utvrzujeme se v těchto nadějích, snech a očekáváních a jsme o nich přesvědčeni, protože abychom vyrazili na cestu, musíme si nejdříve stanovit cíl. Ale na konci tohoto časového úseku, ať už potrvá rok, pět let, deset či padesát, to bude cesta, a ne cíl, ať už dosažený nebo propásnutý, co definuje, kdo jsme. Cesta je příběhem našeho života, ne úspěch nebo selhání na jejím konci, proto nyní vím, že nejdůležitější prohlášení zní: „Takový je můj život právě teď.“

Jsem Drizzt Do’Urden, kdysi z Mitrilové síně, kdysi utrápený syn drowské matrony matky, kdysi chráněnec úžasného bojového mistra, kdysi milovaný manžel a přítel krále a jiných společníků, kteří nebyli o nic méně báječní nebo důležití. Toto jsou řeky mých vzpomínek, které nyní tečou ke vzdáleným břehům, protože jsem znovu našel svůj směr a své srdce.

Ale ne cíl, jak s překvapením zjišťuji, neboť svět už není takový, jak jsem ho znával, tuto říši ovládla nová temnota a hrůza, která se vysmívá každému, kdo by se rozhodl věci napravit.

Dříve bych s sebou nesl světlo, které by prořízlo temnotu. Nyní přináším své čepele, které jsem až příliš dlouho nepoužíval, a temnotu vítám.

Už ne! Zbavil jsem se otevřené rány hluboké ztráty!

Jsem lhář.

– Drizzt Do’Urden

1
ZATRACENÍ

Rok odhaleného vědění

(1451 údolního letopočtu)

Byl to chytrý nástroj, který zkonstruovala, připomínal náprstek, kuželovitý kousek hladkého cedru s ostrým hrotem a otvorem na konci, který jí umožňoval nasadit si ho na prst. Udělala to, lehce zatočila sukem v dřevě a z obyčejné věci se stala věc magická, jak se náprstkový oštěp zmenšil a přijal podobu krásného safírového prstenu.

Třpytivá ozdoba se hodila k majestátnímu vzhledu Dahlie Sin’felle. Elfka měla vysokou, štíhlou postavu a hladce vyholenou hlavu, kterou na pravé straně zdobil tenký pramen vlasů barvy havraní černi a kardinálské rudé, spletený na boku hezky tvarované hlavy a s koncem uhnízděným v prohlubni klamně jemného krku. Dlouhé prsty ozdobené prsteny s drahokamy měla zakončené dokonalými nehty, bíle nalakovanými a posázenými malinkými diamanty. Její ledově modré oči dokázaly zmrazit mužské srdce nebo ho jediným pohledem roztavit. Dahlia představovala umělcovo ztělesnění thayské šlechty, dámu, jež vznešeností překonávala všechny ostatní, mladou ženu, která mohla vstoupit do přeplněné komnaty a všechny hlavy se za ní otočily s chtíčem, úžasem nebo s vražednou žárlivostí.

V levém uchu nosila sedm diamantů, jeden za každého milence, kterého zavraždila, a další dva malé, jiskřící kamínky v tom pravém za milence, které ještě nezabila. Podobně jako muži, avšak jen málo thayských žen, pokud vůbec nějaká, si Dahlia nechala potetovat hlavu modrou barvou z borytu barvířského. Pravou stranu téměř bezvlasé lebky a tváře jí zdobily modré a fialové tečky v úchvatném jemném vzoru, do něhož mistr umělec vložil kouzlo odhalující různé tvary. Když otočila hlavu ladně doleva, ukazovalo tetování gazelu kráčející modrým rákosím. Když trhla hlavou rozzlobeně doprava, tetování odhalilo velkou kočku připravenou ke skoku. Když se její modré oči zaleskly chtíčem, její oběť, ať už muž nebo žena, se mohla jen bezmocně ponořit do uchvacujících vzorů Dahliina tetování, okouzleně v něm uvíznout a možná už nikdy nenajít cestu ven.

Na sobě měla karmínové šaty s hlubokým výstřihem, které odhalovaly paže i záda, a hebké obliny jejích ňader výrazně kontrastovaly s ostrým střihem drahé látky. Šaty padaly až skoro na zem, na pravé straně však měly dlouhý rozparek, který naváděl roztoužené pohledy mužů i žen od jejích třpytivých, rudě nalakovaných nehtů u nohou přes jemné pásky rubínových sandálů vzhůru po porcelánově bílé kůži ladné nohy až téměř k boku. Odtamtud byly oči zvědavců nevyhnutelně přivábeny ke spodní části výstřihu ve tvaru V a nahoru k lesklému konečku černého a rudého copánku, obrázek přitom byl orámován širokým a vysokým otevřeným límcem, který prezentoval její štíhlou šíji a dokonale tvarovanou hlavu jako barevná skleněná váza kytici čerstvých květin.

Dahlia Sin’felle dobře věděla, jakou moc má její vzhled.

Výraz Korvina Dor’crae, když vstoupil do jejího pokoje, to jen potvrzoval. Dychtivě k ní přikročil a objal ji. Nebyl vysoký a neměl ani velké svaly, jeho stav mu ale propůjčil velkou sílu, a když si ji k sobě hrubě přitáhl, začal její čelist zasypávat polibky.

„Nepochybuji, že se sám rychle potěšíš, ale co já?“ zeptala se a nevinný tón jejího hlasu ještě podtrhoval její uštěpačnost.

Dor’crae od ní odstoupil jen natolik, aby jí viděl do očí, a odhalil své upíří špičáky v širokém úsměvu. „Myslel jsem, že si užíváš moji hostinu, má paní,“ řekl, opět se na ni vrhl a lehce ji kousl do krku.

„Zpomal, milenče,“ zašeptala, ošila se ale škádlivě, aby se ujistila, že Dor’crae nic takového neudělá.

Prsty si hrála s jeho uchem a protáčela v nich jeho husté černé vlasy. Přece jen ho škádlila už celou noc, a protože se blížilo svítání, měl jen velmi málo času – především tady nahoře, ve věži s mnoha okny. Pokusil se ji odvést k lůžku, ale ona se mu vzepřela, zatlačil proto silněji a důrazněji ji kousl.

„Zpomal,“ zašeptala a zahihňala se, což ho ještě víc rozpálilo. „Neuděláš ze mě jednu z vás.“

„Budeš si se mnou moct hrát celou věčnost,“ odvětil Dor’crae a odvážil se kousnout silněji, až špičáky konečně prořízl Dahliinu krásnou kůži.

Dahlia spustila pravou ruku k boku a palcem klepla do drahokamu na magickém prstenu na ukazováku. Pak zvedla obě ruce k Dor’craeově hrudi, rozvázala kožené tkanice na jeho košili, roztáhla látku a prsty mu přeběhla po kůži. Zasténal, přitiskl se blíž a kousl silněji.

Dahlia mu přejela pravou rukou po hrudníku, nahmatala prohlubeň v něm a zvedla pravý ukazovák, jako by to byla zmije chystající se k útoku.

„Schovej špičáky,“ varovala, její hlas však zněl stále zastřeně a škádlivě.

Zasténal a zmije udeřila.

Dor’crae se prudce nadechl, i když to nepotřeboval, pustil Dahliin krk, ustoupil a zašklebil se, jak ho dřevěný hrot, který mu pronikl kůži, dloubl do srdce. Pokusil se uniknout, ale Dahlia ho následovala a tlačila právě tak, aby mu způsobila krutou, ochromující bolest, aniž by ho rovnou zabila.

„Proč mě nutíš, abych tě tak trápila, milenče?“ zeptala se. „Co jsem udělala, že jsem si od tebe vysloužila takové zacházení?“ Jak mluvila, pootočila rukou a upír se před ní jakoby scvrkl a podlomila se mu kolena.

„Dahlie!“ vypravil ze sebe prosebně.

„Uběhl už celý desetiden od chvíle, co jsem ti zadala úkol,“ odvětila.

Dor’crae vytřeštil oči hrůzou. „Hrůzný kruh,“ vyhrkl. „Szass Tam chce zřídit další.“

„To samozřejmě vím!“

„V nových oblastech!“

Dahlia zavrčela, zakroutila malinkatým bodcem a srazila Dor’craea na koleno.

„Stínované ovládli Zelený les na jih od Letohradu!“ chroptěl upír. „Vyhnali paladiny z Helmice a bez zábran hlídkují v lese.“

„Představ si to!“ zvolala Dahlia uštěpačně, neboť se jednalo o další střípek všeobecně známých informací.

„Říká se… Věž mystických věd… magické ochrany a uvolněná energie…“

Zákeřná Dahlia sobě navzdory naklonila hezky tvarovanou hlavu na stranu a uvolnila tlak na dloubajícím prstu.

„Ještě neznám celý příběh,“ přiznal upír a hovořilo se mu snadněji. „Halí ho tajemství starší, než je nejstarší z elfů, z doby dávno předtím, než byla v Luskanu postavena Věž mystických věd. Jsou…“ Zmlkl a zamručel, když se Dahliin dřevem pokrytý prst zaryl hlouběji.

„Přejdi k věci, upíre. Já nemám celou věčnost.“ Lstivě na něj pohlédla. „A pokud mi ji ještě jednou nabídneš, ukážu ti, jak rychle může skončit ta tvá.“

„Pád Věže mystických věd způsobil magickou nestabilitu,“ vyhrkl Dor’crae. „Je možné, že bychom dokázali vyprovokovat masakr dost velký na to…“

Opět zakroutila prstem a umlčela ho. Luskan, Letohrad, Mečové pobřeží… Dahlii neunikal význam té oblasti. Pouhá zmínka o ní v ní zažehala vzpomínky na dětství, které si tiskla k srdci jako neustálou připomínku ohavnosti světa.

Potlačila ty strašidelné obrázky – teď na ně nebyl čas, ne když měla na dosah nebezpečného upíra.

„Co ještě?“ obořila se na něj.

Na upírově tváři se objevila panika. Očividně už nemohl dodat nic důležitého a plně očekával, že v rukách nemilosrdné elfky najde svůj konec.

Vzbudil ale u Dahlie větší zájem, než dávala najevo. Vyškubla m prst z hrudníku tak prudce, že Dor’crae padl na všechny čtyři a v tiché vděčnosti zavřel oči.

„Kdykoli jsi poblíž, mohu tě zabít,“ varovala elfka. „Až příště zapomeneš a znovu se mě pokusíš nakazit, s nesmírnou radostí tě zničím.“

Dor’crae k ní vzhlédl a jeho výraz jasně říkal, že o tom vůbec nepochybuje.

„Teď se se mnou pomiluj a raději se vytáhni, už kvůli sobě,“ radila mu elfka.

Výlet k potoku pro vodu se vydařil. Pulci se právě vylíhli a dvanáctiletá elfská dívenka dokázala trávit celé hodiny tím, že pozorovala, jak si hrají. Matka ji ujistila, že nemusí pospíchat, neboť otec vyrazil ten den na lov a vody nebude až do večeře potřeba.

Když Dahlia vystoupala na kopec a spatřila kouř a uslyšela křik, pochopila, že přišli temní.

Měla utéct. Měla se na místě otočit, uprchnout k potoku a dál přes něj. Měla opustit vesnici, která byla tak jako tak ztracena, zachránit se a doufat, že se později shledá s otcem.

Místo toho se rozběhla domů a volala matku.

A tam na ni čekali netherilští barbaři.

Dahlia odsunula vzpomínky stranou a jako vždy je přetavila v potřebu dominovat. Plesknutím srazila upíra stranou, překulila se na něj a převzala kontrolu. Dor’crae byl výtečný milenec – což byl důvod, proč ho Dahlia nechala tak dlouho naživu – a její nesoustředěnost mu dovolila získat navrch. Ale jen na chvíli. Vztekle se do něj pustila a proměnila jejich milování v něco násilnického, bila ho a drápala a ve správnou chvíli mu ukázala dřevěný náprstek, aby ho připravila o potěšení, zatímco ona sama si užila.

Potom se od něj odtáhla, poručila mu, aby šel, a varovala ho, že jí dochází trpělivost a aby se nevracel, aby jí ani nechodil na oči, dokud pro ni nebude vědět něco víc o Věži mystických věd a o potenciálu pro katastrofu na západě.

Upír odtáhl jako spráskaný pes a nechal Dahlii o samotě se vzpomínkami.

*

Muže zavraždili. Zavraždili i nejmladší a nejstarší ženy, ty, které nebyly v plodném věku, a k dvěma ubohým vesničankám, které byly těhotné, se barbaři zachovali nejkrutěji, vyřízli jim děti z lůn a nechali je zemřít ve špíně.

A s ostatními se Netherijci podělili o své sémě, brutálně, opakovaně. V pomatené fascinaci smrtelností vyhledávali lůna elfek, jako by představovala elixír věčného mládí.

Její šaty se v mnoha ohledech podobaly těm, které si ten den oblékla Dahlia, měly vysoký límec a hluboký výstřih a nikdo nemohl tvrdit, že v nich Sylora Salm nevypadá úchvatně. Podobně jako její rivalka i ona si oholila svoji pěknou hlavu, nenechala na ní ale jediný vlásek. Byla starší než Dahlia o několik let, a přestože byla Sylora člověk, její krása ani v nejmenším nepovadla.

Stála na kraji mrtvého lesa, kde choré zbytky dříve pyšných stromů sahaly až k samotnému okraji nejnovějšího Hrůzného kruhu, který šířil naprostou zkázu. V temné zvrácenosti vůbec nic nežilo, popel tam nemohl být ničím víc než popelem a prach prachem. Třebaže byla oděná jako na královský bál, nepůsobila tu Sylora nemístně, její chlad totiž dobře ladil se smrtí.

„Upír se vyptával,“ vysvětlil její společník – Temerelis, statný mladík, kterému bylo sotva přes dvacet. Na sobě měl krátký kilt, boty sahající do půlky lýtek a otevřenou koženou vestu, která odhalovala jeho mimořádně vyvinuté svalstvo. Jeho široká ramena navíc podtrhoval velký meč, který měl napříč pověšený na zádech.

„Proč tu čarodějnici zajímá Věž mystických věd?“ zeptala se Sylora, když se odvrátila od Temerelise, hovořila ale spíše sama se sebou. „Od pádu té ohavnosti uběhlo už skoro sto let a zbytky Mystického bratrstva ani nenaznačily, že by se ji chystaly obnovit.“

„Ani by nemohly,“ dodal Temerelis. „Kouzla, která ji držela pohromadě, byla mimo jejich schopnosti už před Morem kouzel. Ta magie už ze světa bohužel vymizela.“

Sylora na něj pohlédla s nepokrytým posměchem. „To jsi zaslechl v knihovně při špehování Dahlie?“ Její společník se chystal odpovědět, ona však zvedla ruku, aby ho umlčela. Byl příliš hloupý, než aby pochopil urážku. „Proč bys tam jinak byl?“ zeptala se a protočila znechuceně očima, když na ni zmateně pohlédl.

„Neposmívejte se mi, paní,“ varoval ji válečník.

Sylora se k němu ostře otočila. „A proč, prosím tě?“ zeptala se. „Tasíš meč a rozsekneš mě?“

Temerelis se na ni zamračil, thayská kouzelnice ale jen vybuchla smíchy.

„Dávám přednost jiným zbraním,“ poškádlila ho Sylora, položila mu ruku na mocnou paži a pohladila ji. Vykročil k ní, jenže ona zvedla ruku a zastavila ho.

„Když si boj zasloužíš,“ vysvětlila.

„Dnes odjíždí,“ odvětil Temerelis.

„Pak si pospěš.“ Lehce do něj strčila, a když klopýtl vzad, mávla na něj, aby šel.

Temerelis si frustrovaně odfrkl, otočil se a oddupal mezi stromy a nahoru do kopce k bráně hradu.

Sylora se za ním dívala. Dobře věděla, jak se tak snadno k obezřetné a nebezpečné Dahlii dostal, a chtěla ho za to nenávidět, dokonce ho zavraždit, zjistila ale, že se tomu mladíkovi nediví. Přivřela oči do nenávistných škvír. Jak moc se chtěla Dahlii Sin’felle zbavit!

„Takové myšlenky ti dobře neposlouží, má krásko,“ ozval se známý hlas z Hrůzného kruhu za ní – i kdyby ho nepoznala, pouze jeden tvor by se odvážil vstoupit do nového kruhu.

„Proč ji tolerujete?“ zeptala se Sylora, otočila se a zadívala se do vlnící se stěny poletujícího popela po obvodu nekromantického místa moci. Přes neprůhledný závoj sice Szasse Tama neviděla, cítila však jeho přítomnost jako poryv mrazivého větru, který s sebou nese pichlavou plískanici.

„Je to ještě dítě,“ odvětil Szass Tam. „Ještě se nenaučila etiketě thayského dvora.“

„Je tady už šest let,“ protestovala žena.

Szass Tam se krákoravě vysmál jejímu hněvu. „Ovládá Kozahovu jehlu a to není nic malého.“

„Je to obyčejná hůl,“ odsekla Sylora znechuceně. „Zbraň. Pouhá zbraň.“

„Ti, kdo okusí její bodnutí, na ní nic ‚obyčejného‘ nevidí.“

„Je to obyčejná zbraň, které chybí krása čistého zaříkání i moc mysli.“

„Je víc než to,“ zašeptal Szass Tam, jenže Sylora ho ignorovala a pokračovala.

„Je to chvastounský trik,“ prohlásila. „Dobře vypadá a umí oslnit, vyhne se jí ale i dítě.“

„Spočítal jsem, že má už sedm obětí,“ připomněl kostěj, „a to včetně tří proslulých bojovníků. Kdybych je neuměl přivést zpátky v podobě, které dávám přednost…“ Nedbalý způsob, jakým hovořil o oživení mrtvých, způsobil, že Sylaru zamrazilo u už tak prochladlé páteře. „… obával bych se, že lady Dahlia zabíjí mé lidi příliš rychle.“

„Nepočítejte to mezi její dovednosti,“ varovala. „Všechny je vlákala do zranitelné pozice. Její mládí a krása je oklamaly, ale já znám pravdu, všichni ji známe.“

„Dokonce i lady Kadamine?“ zeptal se Szass Tam a Sylora sebou trhla. Kadamine byla její společnice, třebaže ne přítelkyně, a zažila s ní spoustu dobrodružství, dokonce spolu vyklidily všechny Hrůzné kruhy, v nichž doposud stála – vyklidily z nich duše, hnijící maso venkovanů totiž živilo samotný kruh. Během toho příjemného období před třemi lety se Kadamine často zmiňovala o lady Dahlii a o tom, že vzala mladou elfku pod křídlo, aby ji naučila tělesným požitkům i bojovému umění.

Podcenila snad Kadamine Dahlii? Nechala se tak zaslepit vlastní arogancí, že nepoznala, jakou hrozbu bezcitná elfka představuje?

Kadamine se stala prostředním diamantem na Dahliině levém uchu, čtvrtým ze sedmi, jak Sylora dobře věděla, neboť jí neunikl elfčin malý symbolismus. A v pravém uchu nosila Dahlia dva kamínky. Jedním z milenců byl samozřejmě Dor’crae a druhým… Sylora se zadívala směrem ke vzdálenému hradu, na cestu, po níž odešel Temerelis.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Gauntlgrym.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.