Stella Gemmell v nakladatelství

FANTOM Print

Město

FANTOM Print

2014

Copyright © 2013 Stella Gemmell

Cover © Raymond Swanland

Translation © Jan Kozák

ISBN 978-80-7398-639-1 (ePub)

ISBN 978-80-7398-640-7 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Pro Davea, pochopitelně

I. část
Nejhlubší tma

Kapitola 1

Nejdříve byla tma – těžká a dusivá, modročerná a hmatatelná, která plnila ústa, uši i mysl. Pak zápach – hrozný, plný a hrubý jako kámen pod holýma nohama nebo polštář na obličeji, či dusivá myšlenka. A konečně ty zvuky kanálu – nekonečné kvílení proudu, kapání, cákání a tryskání.

A taky se na vlhkých cihlách ozývalo ťapkání ostrých drápů.

Krysa byla velká a stará, a pořádně mazaná. K tomu, aby mohla sledovat obrysy kanálu, kde trávila své dny, vůbec nepotřebovala světlo. Tlapkami odhalovala každičkou změnu povrchu cihel, po nichž běžela, vysoko nad nekonečným proudem života. Její cukající čumáček měl podivuhodnou rozlišovací schopnost, takže snadno poznala, jak vysoko proud teče a co obsahuje – nepatrné kousky rostlin, malé mrtvolky, někdy i větší. Byl to pomalý, hustý a vzedmutý tok, jenž s sebou nesl pohoštění pro vybíravého hlodavce – a vzduch tu ležel takový, že by z něj někdy i ta krysa onemocněla. Podle atmosférického tlaku na její citlivé uši dokázala určit, zda se pohybuje malým, těsným tunelem, či kde jsou ve stropu kousek nad ní vrypy v tyčící se klenbě, kterou navrhl dávno zapomenutý mistr stavitel. Tu klenbu vyzdvihli stavitelé Města a byl to matematický div, neviděný po staletí, a dávno zapomenutý.

Krysa slyšela i své kamarády, cupitající na druhé straně cihlové zdi, podél níž běžela, a také pleskání tlapek v dalším vlhkém tunelu nad sebou. Ale na chvíli je všechny předběhla, poněvadž musela následovat neúprosnou žádost svého čenichu.

Mrtvola byla jen mírně nafouklá, nebylo tomu dlouho, co ten člověk zemřel. Posmrtná ztuhlost zmizela teprve nedávno. Byl nahý, kromě několika hadrů, které mu vlály kolem krku. Kůži měl bledou a studenou jako zimní slunce. Zachytil se o omšelé zuby polámané kovové mříže, jež se na chvíli opět zhostila své dávno zapomenuté funkce. Měla totiž původně zadržovat velké předměty, aby se nedostaly hlouběji do kanálu.

Později proud zesílí a mrtvý člověk pocestuje dál sám – ale nyní mu bude na chvilku dělat společnost krysa.

Chlapec, spící na malé kamenné římse, se s trhnutím probudil. Vykopl nohama. Byl to pouze malý pohyb; možná mu jen mimoděk zacukal sval nebo se mu něco zlého zdálo. Spával na téhle římse už dlouho, takže dokonce i ve spánku věděl, že si nesmí dovolit žádné unáhlené pohyby, tím méně otáčení, protože jinak by spadl do proudu, který donekonečna tekl přímo pod ním. Když v noci odcházel spát, býval utahaný jako kůň a spával jako zařezaný. (Pro svět byl mrtvý.) Proto vždy ležel bez hnutí až do probuzení.

Elija žil v kanále už čtyři roky a bylo mu deset.

Věděl, že zaujímá privilegované postavení. Když se sestrou poprvé našli útočiště u svého ochránce, zrzavého kluka jménem Rubin, museli si vybojovat své právo na to, aby mohli na tom teplém a bezpečném místě zůstat. A pak musel celé noci vždycky jeden z nich hlídat ze strachu, že je ti, kteří jim jejich teritorium závidí, hodí do proudu. Ale to už bylo dávno; jeho malá sestřička Em si to ani nepamatovala. Žili v kanále déle než většina Obyvatel a jejich postavení platilo zatím za jisté.

Elija se opatrně nadzvedl. Bosou nohou zkoumal povrch cihel, až nahmátl vrstvu rozbitého betonu. Znal její obrysy lépe než svou vlastní dlaň. Ztěžka se posadil. Rozbitým kamenným zdivem, nacházejícím se zhruba sto stop nad ním, vnikalo dovnitř mdlé světlo. Nebylo ho tolik, aby viděl kolem sebe, ale aspoň trochu ředilo vzduch. Tančila v něm lesklá smítka, která Elija mohl zachytit do ruky a uchovat na později, až budou hlouběji ve stoce, kde možná bude ještě větší tma. Představoval si, že otevře dlaň a ony mu v ní budou zářit jako malé třpytky.

Z celého života si vzpomínal hlavně na plačící ženu a muže s těžkýma rukama, jenž měl neustále zdviženou pěst a rudý obličej. Pak zůstal sám s Em. Utíkali a skrývali se a pořád měli strach. Ve snech se mu často zjevovala krev, i když si na žádnou nepamatoval. Na pokraji jeho vědomí stále sídlil strach, ale on na něj nemyslel. Byl rád, že je v bezpečí.

Rubin jim všechno o proudu vysvětlil. Byla to říčka, která pramenila na jihu vysoko nad Městem, v modrých horách mezi stříbrnými stromy, pod stálým sluncem. Tam ji nazývali Sheepwash. Nořila se pod zem a mnoho mil před Městem na sebe již brala podobu stoky. Než navždy opustila denní světlo, ještě naposled si v ní na její počest máchaly nohy kozy.

Světla přibylo. Elija cítil vedle sebe svou sestru od chvíle, kdy se probral. Opatrně se otočil a uviděl její tmavou hlavu nad přikrčeným tělem.

„Probuď se, pecivále,“ řekl potichu. Ve skutečnosti ji nechtěl budit. Potřebovala víc spánku než on. Nepohnula se, ale on slyšel kolem sebe jiný pohyb. To se Obyvatelé už probouzeli do dalšího dne temna. Ozývalo se vrtění, občas někdo něco zamumlal, někdo vykřikl nebo zaklel.

Elija vstal a ulevil si do proudu, který teď tekl na výšku muže pod jeho římsou. Sebejistě úzký výčnělek přešel a vzal malou tašku s jejich věcmi, jež v noci ležela mezi ním a Em. Posadil se, otevřel ji a vyndal z ní kousek cenného, safírově modrého mechu. Ten našli za Žravou bránou. Mech stále čerstvě voněl. Chlapec kousek utrhl a rozemnul si jej po tvářích a po rukou. Vychutnával si rychle vyprchávající sladkost, příchuť, o níž Rubin prohlásil, že je jako citrón. Měl by ho správně používat na nohy, proti plísni, která sužovala tolik Obyvatel. Ale měli už mechu málo a on jím nechtěl plýtvat na své nohy. Raději ho schová pro Em.

S čistýma rukama znovu sáhl do tašky a vytáhl proužky sušeného masa, které koupil od Starého Hala. Pomalu a důkladně je žvýkal a s klidem pozoroval známé křeče v pase. Chvíli trvaly a pak ustoupily.

Znovu zavolal: „Probuď se, Em. Pojď jíst.“

Zlehýnka ji kopl. Věděl, že je vzhůru, i když se nehýbe. Z pytle, jímž si podkládal hlavu místo polštáře, vytáhl hadry na nohy. Příštích několik minut strávil opatrným obtáčením a převíjením kotníků a pat. Zvlášť dával pozor na hlezenní kosti, nárty a prsty. Za roky strávené v Chodbách už poznal mnoho lidí, kteří byli teď už mrtví, a mnoho z nich zemřelo právě na nemoci nohou.

Em se konečně rozhýbala a ospale prováděla své ranní rituály. Bratr na ni nemluvil. Soustředil pozornost na okolní zdi a pohyby vzdálených Obyvatel a jí dopřával soukromí.

Nyní už panovalo největší světlo, jaké mohlo. Klenutý dóm nad ním naplnila blyštivá mlha, která nikdy úplně nezmizela, ale někdy zřídla a proudila v mracích. Podél zakřivených zdí vystupovaly stovky říms, většinou ještě nad výší Elijova výčnělku. Z větší části byly nepřístupné a tudíž neobydlené. Obyvatelé tam tomu říkali Chodba modrého světla. Elija s Em ji nazývali domovem.

Řeka proudila ze tří cihlových oblouků při základně dómu, ve středu vytvářela vodní vír, načež odtékala černočerným chřtánem směrem k nebezpečné Žravé bráně, malé úžině, Temné vodě a nakonec po mnoha mílích do oceánu.

Vtom se za ním ozval drsný hlas. Elija rychle vyskočil.

„Lijo, Em, jdeme.“

Nový den začal.

Vůdci dnešní pátrací výpravy se říkalo Malvenny. Byl vysoký – což se dalo v Chodbách pokládat za nevýhodu – a měl dlouhou, úzkou tvář se zahnutým, do strany uhýbajícím nosem. Em říkala, že má zelené oči. Měla zneklidňující zvyk dívat se lidem přímo do tváře, zatímco Elija vždycky hleděl Malvennymu na úroveň hrudi.

Šel těsně za vysokým mužem, Em po jeho pravé straně. Akorát se vešli do prskajícího světla Malvennyho pochodně. Ve výpravě jich šlo ještě dalších sedm a pouze ti na konci měli taky pochodeň. Nesli jich s sebou samozřejmě plno, ale jelikož Chodby dobře znali, používali je jen zřídka.

K Žravé bráně to bylo víc než hodinu chůze a pak ještě jednou tolik času, než dojdou do míst, kde toho dne budou moci hledat potravu. Malvenny jim neřekl, kam míří – vystupoval v roli vůdce, bylo to jeho privilegium a právě on u sebe nosil jídlo – ale Elija věděl, že kdekoli blíž by sebrali jen ubohé zbytky. Malvennymu důvěřoval. Proto si rázně vykračoval tmou, sledoval Eminy malé nohy a cítil ve své dlani její horkou ručku.

Došli k Přechodu zločinců, což byl robustní most postavený z térovaného lana a desek. Vedl k hlavní cestě. Přešli ho – jak Rubin říkával – s respektem.

Elija se jako vždycky uprostřed mostu na chvilku zastavil, opřel se o tlustá lana a podíval se dolů do Whitherga, odklánějícího se od hlavního proudu. Whithergo, jak každý věděl, se o kousek dál vrhalo do velké díry a pak mizelo v hlubinách země. Do tunelu Whitherga nikdo nechodil. Vedl pouze do temnot a ke smrti.

„Pokračuj, hochu,“ ozval se chraplavý hlas za ním.

Elija sledoval za chůze svoje nohy a myslel na jídlo jako obyčejně, když se jeho mozek nezaměstnával něčím jiným. Hádal, co asi Malvenny nese – moučné koláče a sušené maso, možná i nějaké sušené ovoce, jestli měli štěstí. Jednou jim ten vysoký muž dal tvrdá vejce, nakládaná v octě. Všichni se na ně tehdy vrhli a měli radost, že mají k jídlu něco jiného. Bylo jich dnes ve skupině sedm a Malvennyho vak vypadal žalostně tence.

U Posledního mluvícího bodu se zastavili, aby si odpočali. Za ním se ozýval ochromující řev Žravé brány, kvůli němuž se už mluvit nedalo. Všichni si sedli, Malvenny sundal vak ze zad a rozdal čerstvou vodu a tenké ovesné placičky. Zběsile je hltali, nikdo ani nepromluvil. Elija cítil, jak se jeho žaludek svírá. Em pořádala ty svoje. Pohladil ji něžně po zádech.

Malvenny vrátil svůj pohárek do vaku, odkašlal si a odplivl do proudu. „Jdeme k Západním břehům.“ Ostatní přijali poznámku mlčky, až na muže s chraplavým hlasem, nováčka, jehož jméno Elija neznal.

„Kde to je, chlape? Jak daleko?“

„Daleko, ale je tam dobrá kořist, někdy úplný poklady.“

„Jak daleko znamená tvý daleko?“

„Přejdeme Žravou bránu,“ vysvětloval Malvenny, „a pak půjdeme stoupající Chodbou co nejdál na druhou stranu. Je to dlouhá cesta, ale suchá.“ A znovu se zavrtal do vaku, jako kdyby chtěl zabránit dalším otázkám.

Všechno, co řekl, byla pravda. Břehy se zvedaly vysoko a potom zas prudce klesaly dolů. Díky tomu zůstávaly často sušší než jiná místa a kořist se tam snadněji hledala. Dokonce i poklady, jak Malvenny povídal. Em tam v jeden den našla jeden pikej a kousek citrínového skla. Zároveň však tohle místo bylo víc nebezpečné. Pokud někde daleko venku vypukla velká bouřka a dole nastala povodeň, Západní břehy se proměnily v past. V době, kdy přítomní Obyvatelé zjistili, že vody stoupají, bývalo už pozdě.

Nevrlý muž prohlásil, že je Bartellus. Nahoře ve světě měl ale mnoho jmen. Říkali mu tam Shuskara. Taky otec, syn, manžel a generál. I zločinec a zrádce. A v současnosti ho nazývali nebožtíkem.

Myslel na to, že ten svět má nejspíš pravdu, když kráčel za dvěma špinavými dětmi po úzké a kluzké římse temnými kanály hluboko pod Městem. Chlapec pevně svíral ruku děvčete, jenže dívka šla po straně, která byla blíže ke kanálu. Bartellus úzkostlivě sledoval, jak se její kroky stáčejí ke stoce a pak zase zpět do bezpečí. Nebyl si vůbec jistý, zda by ten hubený kluk měl dost síly na to, aby ji zachytil, kdyby uklouzla a spadla. A netušil ani, jestli by on sám tu sílu měl.

Vojáků ve Městě při jejich nekonečné válce se světem za zdmi ubývalo tak moc, že porodnost klesala. Vidět někde dítě bylo stále vzácnější, takže by každé dítě mělo být drahé, chované v bezpečí jako poklad, ukrývané a dobře živené, dumal starý muž. A ne vyřazené, spláchnuté do kanálu nebo ponechané napospas zlotřilým lidem. Přitiskl si ruku k hrudi a bezděčně se dovolával Bohů ledu a ohně, aby na tomhle děsném místě hlídali ty dvě malé děti.

Elija Žravou bránu neměl rád – bylo nebezpečné ji přecházet. Hlučela tak silně, že skoro ochromovala mozek, a páchlo to tu ještě víc než kdekoli jinde v Chodbách, pokud teda byl větší zápach ještě vůbec možný. Přesto však hoch shledával, že ho brána jaksi uklidňuje. Vytvářela v jeho světě pevný bod. Podle téhle obludné konstrukce se měřily vzdálenosti do všech dalších míst, nacházejících se pod městem. Kdekoli se jako Obyvatel ocitl, slyšel její kakofonii a poznal, jak daleko od domova stojí. Elija věděl, že by se právě díky bráně v Chodbách nikdy neztratil. Stejně nikdy nikam nechodil, kromě výprav za kořistí, takže by se pravděpodobně neztratil ani tak. Mohl by se utopit, zabít pádem z výšky, mohl by ho zachytit příliv, zabít gang lupičů kvůli kořisti, mohly by ho zabít císařské hlídky, ale že by se jen tak ztratil, to ne. Výpravy se zkrátka nikdy neztrácely, aspoň určitě ne ty, které vedl Malvenny.

Žravá brána byl vlastně vysoký jez, postavený z trámů a kovu. Stále přetékal vodou a díky chaluhám byl hladký a slizký. Zvedal se do výšky tří mužů nad sebou nad propojovací římsu a určoval šířku proudu, jež v tomto místě dosahovala více než třiceti pídí. Elija stěží rozeznával druhou stranu. Dnes tekl proud vysoko a hoch ani neviděl dvacet velikých, převalujících se sudů. Ty tvořily strojní zařízení brány, ale neležely moc hluboko pod hladinou; voda nad nimi divoce pěnila, vířila a zvedala se. Otáčivé sudy do sebe na jižní straně vtahovaly proud a demolovaly všechno, co mezi nimi proplulo, načež to níž zase vyplivly. Vysoko po obou stranách brány umožňovaly jednoduché filtry proudu, aby souvisle tekl, i když byl příliv hodně vysoký.

Elija ve světle pochodně uviděl, jak si nový muž zakrývá rukama uši. „Na to si zvykneš,“ řekl mu. Věděl, že ho muž neslyší, ale ví, co vyslovil. Takovou řeč jste v Chodbách slýchali denně. Na to si zvykneš.

Přecházení Žravé brány nebylo o nic nebezpečnější než jiné hrdinské činy, k nimž v Chodbách docházelo. Necelých šest stop pod vrcholem brány procházela konstrukcí dřevěná římsa. Z každé strany k ní vedly točité schody. Byla kluzká od vody a krysího trusu, plná bledé, zlověstné vegetace, jíž se ve tmě a vlhku záhadně dařilo. Museli jste opatrně našlapovat. Elija viděl, jak jednou z vrcholu Žravé brány spadla žena. Hrozná smrt, ale rychlá. Sudy ji okamžitě mezi sebou rozdrtily. Elija rozhodně spadnout nechtěl.

Vtom ho zatahala za rukáv malá ručka. Em hleděla na vrchol brány a na jejím srdíčkovém obličeji se objevil vzácný úsměv. Elija se podíval, na co kouká.

Na rosomáka. V těchhle hlubinách Chodeb skutečně výjimečný pohled. Tvor bezstarostně kráčel podél vrcholu brány. Pak se zastavil, podíval se dolů na ně, začenichal jejich směrem, načež s vysoko zdviženým ocasem pokračoval dál. Všichni sledovali, jak dochází na konec brány a potom mrštně sestupuje po vinoucích se schodech. Nakonec dorazil až na cestu před nimi.

Byl veliký jako prase, tmavý jako samy Chodby. Měl ostrý vousatý čenich, pomačkané a potrhané uši a zlaté oči. Jeho tvář byla špičatá jako liščí tlama, ale tělo se vyznačovalo ladností kočky. Sedl si, stočil huňatý ocas kolem tlapek a zíral na ně.

Nevypadá to, že by tenhle tvor zrovna měl rád hlazení, pomyslel si Elija. Nicméně Em vyběhla, dřepla si před zvíře a natáhla k němu svou ušmudlanou ruku. Rosomák vstal, ustoupil rozvážně o dva kroky. Nato natáhl krk a zasyčel, čímž odhalil silné žluté zuby. Přejel je všechny svýma zlatýma očima a znovu zasyčel. Elija už chtěl sestře říct, aby se k němu moc nepřibližovala – tady dole jste totiž mohli umřít i kvůli obyčejnému škrábnutí. Vtom však vyrazil kupředu šedovlasý nováček, holčičku popadl a zanesl ji zpátky k Elijovi. Poděšená Em měla na krajíčku, ale pak se na její tváři objevil známý výraz unavené odevzdanosti. Chytila bratra za ruku, pak všichni číhajícího tvora zeširoka obešli a začali stoupat po točitých schodech.

Rosomák se opět posadil do kaluže špíny a začal si jemně čistit packy.

Když výprava ušla zhruba námořní míli od Žravé brány, ztlumil se její řev natolik, že mohli zase mluvit. Cesta teď vedla do kopce. Malvenny jim pokynul, aby zůstali stát, a pozvedl pochodeň. Vděčně se zastavili. Už se chystali sednout si, ale Em najednou vystoupila ke kraji římsy a nahlížela přes proud. Obrátila se k bratrovi, zatahala ho za rukáv a ukázala na druhou stranu.

Bartellus taky držel pochodeň, a jak mžoural do dusného vzduchu, zahlédl několik yardů nahoře po proudu jakousi bledou šmouhu. Spustil pochodeň níž a zamrkal. Zaměřoval pohled dopředu a zpátky, aby lépe zaostřil.

„Mrtvola,“ pronesl potěšeně jeden nahrbený starý Obyvatel. „No ba, je to mrtvola.“ Kývl a podíval se po ostatních, zda souhlasí.

Bartellus znovu zamžikal. To, co Eminy mladé a veteránovy staré oči rozpoznaly, on viděl jen stěží. Na druhé straně se k hlavnímu proudu připojoval pomocí černočerného tunelu další, menší vodní kanál a na soutoku vězela rozbitá mříž. Byla rozlomená na dvě poloviny a jedna z půlek odpadla. Mezi nimi se zaseklo tělo. Bartellus z něj nedokázal rozeznat nic kromě natažené paže nebo možná nohy, která se vynořovala a zase mizela v proudu.

„Dobrý,“ řekl Malvenny, „bude tam kořist.“

Rozhlédl se po výpravě a pak nařídil: „Ty, nováčku, se mnou.“ Pohodil hlavou. „Vy ostatní zůstanete tady.“ A bez ohlédnutí odešel.

Bartellus vyrazil za ním, ale pak si uvědomil, že mají oba pochodně, a tak se otočil a jednu z nich vložil do ruky Anny-Mae. Když se znovu vydal na cestu, byl už Malvenny daleko před ním. Ve tmě vypadal jen jako pohupující se tečka. Bartellus ho s námahou dohonil a dál pokračovali společně. Nováček po chvíli začal dumat, zda vůdce skutečně ví, kam jde. O tom, jakou má mrtvola v Chodbách cenu, rozhodně nepochyboval. Tady mohlo i kvůli měďáku dojít k boji na život a na smrt, takže šance, že naleznete zlatý zub – možná i několik – stála za to riziko.

Došli k přerušení v proudu. Půda se tu kdysi mocně sesula a narušila tunel, takže uhýbal do strany a druhý břeh se tím pádem ocitl blíž. Muž by mezeru snadno dokázal přeskočit, přemýšlel nováček. Ano, dokázal by ji snadno přeskočit – nebýt tmy, vlhka a kluzkého povrchu. A kdyby jediné uklouznutí neznamenalo jistou, odpornou smrt.

Malvenny mu podal pochodeň, ustoupil o tři kroky, vyrazil a lehce kanál přeskočil. Přistál spolehlivě, dokonale udržel rovnováhu. Otočil se zpátky k Bartellovi a pokynul mu, aby mu hodil pochodeň. Bartellus ji opatrně mrštil a vůdce ji nonšalantně chytil. Pak ustoupil.

Bartellus zapudil obraz řeky splašků pod svýma nohama a nahradil ji v mysli svěžím trávníkem. Pak proud snadno přeskočil, a když dopadl, Malvenny už se obrátil a vracel se podél proudu.

Mrtvola patřila muži. Tělo bylo nafouklé, takže se dalo těžko posoudit, jestli býval za života tlustý nebo hubený. Hlavu měl oholenou a kůži ozdobenou vybledlým, modrým a zeleným tetováním. Byl nahý, jen kolem krku mu zůstal ubohý zbytek hadrů. Bartellus viděl, že se na něm pasou krysy.

Malvenny se protlačil rozlomenou mříží a dřepl si u mužovy hlavy. Otevřel mu ústa, rychle prozkoumal vnitřek a potom vstal. „Má vyříznutý jazyk. Žádný zlato tam není.“ Vztekle plivl do proudu. „Jdeme.“

Bartellus hleděl na mrtvolu. Její ruka, bledší než ostatní tělo, se pohupovala v proudící vodě a mávala směrem k jejich malé skupince, kterou teď Bartellus viděl schoulenou na druhé straně hlavního proudu. Hruď i záda muže pokrývalo tetování, linky vybledlé stejně jako barvy kůže. Vypadají nyní jako linie na mapě, jako plán vojenské operace, přemítal starý bojovník.

Malvenny se už chystal vrátit, když vtom Bartellus postoupil dopředu a protlačil se skrz mříž. Vůdce mu musel udělat místo.

Tetování bylo docela běžné, hlavně u vojáků. Někteří měli na sobě obrázky pavouků nebo panterů. Představovaly značky klanu. Tenhle muž byl však chodící obrázkovou knížkou. Celý jeho trup pokrývali ptáci, zvířata a neznámá znamení. Měl tetování dokonce i na holé hlavě. Bartellus si všiml, že muži začaly znovu rašit husté vlasy.

„Dej mi pochodeň.“ Natáhl ruku, ale Malvenny řekl: „Musíme jít.“

Bartellus vzhlédl. „Dej mi tu pochodeň!“

Malvenny se zarazil. Žil jako Obyvatel déle, než dokázal spočítat, a znal pohyby proudu a čas přílivu lépe než kterýkoli jiný muž či žena. Dokázal precizně načasovat cestu k Západním břehům a zpět bez hodinek i bez kompasu. A když řekl, že musí jít, tak to byla pravda.

Avšak pochopil, že kdyby odmítl, nováček s tichým hlasem by mu dokázal zlomit vaz. Za dlouhá léta poznal, jak vše chodí v praxi, proto staršímu muži pochodeň podal a sledoval, jak se znovu sklání k mrtvole.

Mrtvý muž měl vysoko na pravém rameni tlustou bílou jizvu ve tvaru S. Bartellus si při pohledu na ni na cosi vzpomněl a zamračeně si ji prohlížel.

„Je čas jít,“ řekl hlas za ním.

Bartellus naznal, že je to cejch. Znovu mu v mysli vyvstala vzpomínka, ale opět ji nezachytil, takže zmizela. Měl teď v paměti spoustu mezer. Do těch děr se vypařovaly celé příběhy z jeho minulosti, což ho znepokojovalo. Starý voják sáhl do váčku, jenž mu visel u pasu, a vyňal malý, ostrý nožík.

Vzhlédl. „Budeme se vracet touhle cestou?“

„Dá-li pánbůh.“

Bartellus se nejistě zarazil. Dal nůž stranou a vstal. Znovu se podíval dolů na mizející tetování a snažil se předložit je své nespolehlivé paměti. V poslední chvíli se sehnul a urval kus látky, kterou měla mrtvola kolem krku. Malvenny se na něj udiveně podíval, ale Bartellus vůdci pokynul. Pak už oba prolezli železnou mříží zpátky. Malvenny mávl na skupinku, čekající na druhé straně proudu, a vyrazil do kopce. Bartellus zamyšleně pochodoval za ním a v pěsti svíral kousek látky, z něhož odkapávala voda.

Kapitola 2

Od doby, kdy Bartellus musel odejít do kanálů, uplynulo celé jaro. Jen žasl nad houževnatostí Obyvatel, kteří tam žili celé měsíce, nebo dokonce i roky. Když se těch lidí ptal, jak dlouho už v Chodbách žijí, překvapeně na něj hleděli – jako kdyby jeho slova neměla žádný význam. Nebyli jako odsouzenci u pecí na severních pustinách, kteří vám s hrdostí přesně řekli, kolik dní snášejí ty hrozné podmínky; nebo jako vězni v Gathu – ti zase mluvili jen o tom, kdy je propustí či kdy utečou. Obyvatelé věděli, že se dostali do nejhlubších hlubin, že spadli nejníže, jak mohli, a s tímto vědomím se u nich dostavovalo přijetí, nebo dokonce i spokojenost.

Bartellus se vlekl uprostřed výpravy. Před ním šly ty dvě děti a vedle něj malá tlustá žena jménem Anny-Mae. Tunel tu byl vysoký, s kolmými zdmi, a páchnoucí proud tekl hlubokým kanálem. Bartellovi už připadal smrad po několika dnech snesitelný. Ze začátku se mu pořád zvedal žaludek, teď to ustoupilo.

Anny-Mae se zastavila a pokývla na něj. Zdvořile k ní naklonil ucho. „Už jsme skoro tam,“ řekla mu radostně. Zářila, jako kdyby byla osobně zodpovědná za to, že už je jejich cíl blízko. A zanedlouho Bartellus ucítil, jak vzduch kolem zesvětlal. Tunel se otevřel, vztyčil se vysoko nad jejich hlavy a na všech stranách se rozšířil. Světlo pochodní zesláblo a ve velkých, šerých prostorách se téměř ztrácelo. Bartellus viděl, že dorazili na kraj široké, mělké nádrže, kde hlavní proud vtékal do středu a po obou stranách zanechával převalující se náspy z bláta. Starý voják pohlédl nahoru. Na chvíli pocítil hrůzu, když pomyslil na to, že nad jejich hlavami leží stovky stop rozpadajících se tunelů. A nad těmi tunely spočívá celá váha velikého Města a tlačí na plášť kanálu.

Zaslechl vysoké, slabé zapištění a uviděl hejno ohromných krys. Plavaly přes bahnité náspy a prchaly před nezvyklým světlem. Vídal krysy každý den, v Chodbách byly stálými společníky, ale nikdy neviděl tak obrovské ani tolik pohromadě. „Jsou napůl slepé,“ řekli mu druzí. „Rozeznávají jenom světlo a tmu, navíc před světlem vždycky utíkají.“ Slepé krysy mu jaksi připadaly nebezpečnější.

Natočil se k Malvennymu, aby slyšel, co povídá. „Jděte co nejrychleji. Máme málo času.“ Vůdce významně pohlédl na Bartella. „Nový muži, drž se po boku Anny-Mae. Ona ti poví, kam nesmíš chodit. Nevstupuj do mělkých sklepů.“

Mávl rukou směrem k nejtmavšímu zákoutí břehů.

„Co jsou to mělké sklepy?“ zeptal se Bartellus ženy.

Upírala oči na bahno u svých nohou. „Tam,“ vysvětlovala a ukazovala, „sklepy pod úrovní se drobí jako buchta. V mžiku by ses propadl.“ Zářivě se na něj usmála.

Podíval se směrem, jímž kynula. „Ale co děti…“ Viděl oba sourozence, jak se vrhají přes blátivé náspy a pátrají po kořisti. Vtom mu v mysli vyvstal obraz z jiného světa – dvou jiných dětí, se zlatými vlásky. Hrály si na sluníčku na pláži a hledaly ve skalních jezírkách kraby a garnáty.

„Lija ví, co dělá,“ řekla malá ženuška. „Jsou lehčí než my a dokážou přejít bez nehody. Každý se sklepů bojí, takže je tam dobrá kořist.“ Pichlavýma černýma očima rozpoznala zármutek ve vojákově tváři. Ovšem vyložila si jej špatně, a proto laskavě opakovala: „Mladý Lija ví, co si může dovolit.“

Bartellus pochopil, že sám nemůže nic moc dělat. Držel tedy pochodeň a pohyboval jí tam, kam žena ukázala. Ta zatím malými hráběmi pročesávala usazené bláto, které kolem nich tvořilo hladké, zvlněné valy. Od výstroje u svého pasu oddělila plochý cedník. Začala bahno prosívat a vybírala objevené malé předměty.

Jednou vztyčila ruku a ukázala mu minci. Podržel pochodeň blíž, aby plamen úlovek osvítil, ale nic na minci nerozeznal. Ženiny zkušené prsty přejížděly po jejím zašlém povrchu. „Třetí císařství,“ řekla mu vítězně a penízek mu podala. „Je zlatý!“ Pak se vrátila k práci a sehnula se. Voják strčil drahocenný úlovek do váčku. Přemítal, jak si kořist rozdělí.

Anny-Mae se pohybovala rychle. Občas se zastavila a prorýpala bahnitý val před sebou násadou hrabiček. Zkoušela hloubku a pevnost nánosu. S potěšením se vrhala na malé věci, jichž by si Bartellus nikdy nevšiml. Našla několik mincí, i když zlatá už žádná další nebyla, napůl zlomený pant, o němž mu řekla, aby si ho nechal, a rukojeť nože. Pak nalezla prázdnou kovovou krabičku, kterou zas zahodila, a kožený přebal od knížky. Podala ho Bartellovi – asi si myslela, že je vzdělaným mužem.

Na březích se zachytávaly mrtvé krysy, kočky a napůl sežraná těla psů. Další lidské mrtvoly už ale neviděli. Bartellus odhadoval, že vrstvy mříží velká těla zachytily, takže nemohla proplout až sem. Vrátil se v myšlenkách zpátky k mrtvole a jejímu tetování. Opět se mu vynořila jakási vzpomínka, jenže jemu se nepodařilo ji zachytit. Zmizela.

Najednou mu došlo, že zatímco on se probírá minulostí, všichni ostatní čemusi naslouchají. Neslyšel však nic kromě proudící vody. Až po chvíli to taky zaznamenal – vzdálené údery, jako kdyby někdo bušil na sto rendlíků zároveň.

„Déšť!“ vykřikl Malvenny. Obyvatelé se dali na úprk zpět cestou, kterou přišli. Zahodili svoje cenná sítka, hrabičky i lopatky a v rukou jim zůstaly jenom pochodně.

Anny-Mae popadla Bartella za paži. Tvářila se starostlivě. „Tenhle břeh voda zaplaví cobydup,“ řekla mu. „Musíme mazat.“

Hnali se po rozdrolené cestě, přičemž museli dávat pozor na zrádné podloží. Bartellus zahlédl vpředu děti. „Co to bylo za zvuk?“ promluvil k zádům Anny-Mae.

„Obyvatelé, co bydlí vysoko nahoře,“ odpověděla mu žena. Sledovala kroky a pachtila se, jak nejrychleji na svých maličkých nožkách mohla. „Jakmile začne pršet, mlátí na kryty odvodňovacích stok, aby nás varovali.“

Bartellus sledoval proud, kolem něhož šli, a zjistil, že opravdu stoupá. Když tudy kráčeli tam, tekl několik stop pod nimi. A teď vířil jen několik palců pod okrajem cesty. Hladina vířila, vyvstávala na ní šedavá pěna a pozvolna se na ní tvořily velké, lepivé bubliny. Pořád sestupujeme dolů, uvědomil si Bartellus.

„Vždyť jdeme dolů!“ křikl, ale Anny-Mae měla moc naspěch a musela si hlídat nohy. Neodpověděla.

Děti začaly rychle zaostávat za ostatními, jejichž pochodně blikaly daleko vpředu. Dívenka náhle stoupla na kluzký úsek a podjely jí nohy. Uklouzla jimi směrem k proudu. Elija po ní chňapl, ale překážela mu pochodeň, kterou nesl. Minul sestru a uklouzl taky. V poslední chvíli, když už Em bezmocně jela ke kraji, ji Bartellus chytil za ručku, tenkou jako hůlčička, a vytáhl děvče k sobě. Byla malinká, vážila méně než dobrý meč. Podíval se jí do bledé tvářičky. Měla hrůzou a vyčerpáním dokořán vykulené oči.

Elija se mezitím vyškrábal na nohy a zůstal stát před nimi. Bartellus se musel zastavit. Anny-Mae se protlačila kolem a pospíšila za skupinou. Teď už byla mimo dohled. Elija upřeně hleděl na Bartella. Starý voják se na něj rozvážně podíval a pak řekl: „Já ji ponesu. Pomůžu ti.“ Elija se nehýbal, obličej měl úplně ztuhlý. Bartellus mu pokynul směrem k cestě. „Tak běž, chlapče,“ zavrčel.

Elija se obrátil a rozběhl se ještě rychleji než předtím. Bartellus pospíchal, aby mu stačil, poněvadž hoch držel pochodeň.

Konečně výpravu dohonili. Bartellovo srdce bušilo jako šílené. Dorazili k místu, kde se sbíhaly dva ohromné tunely. Druhým odtokem proudila čistá voda, cítil ji. Zlehka se na ní nadnášely větve a další smetí a s hukotem se spojovala s jejich stoupajícím kanálem.

A přes tuhle smršť se klenul chatrný most z lan a prken. Byla to jediná cesta. Bart ve světle pochodní viděl, jak voda kolem mostu pění. Jeho střed zplihle visel ve vodě. Už však po něm přecházel první muž. Držel se lan a vlekl se podél nich, napůl potopený v proudu. Ostatní se chystali vyrazit za ním.

Jakmile přiběhl Elija, Malvenny ho postrčil na most. „Jdi, chlapče!“ křikl. Elija se podíval po sestře a zaváhal. Hned se před něj nacpal další muž, skočil na most a zahodil pochodeň. Anny-Mae protlačila chlapce na most a vydala se těsně za ním. Povzbudivě ho poplácala po zádech. Elija znovu koukl směrem k sestře. Pak se chytil potopených lan a začal se vléct po mostě na druhou stranu.

Malvenny, který držel poslední pochodeň, zakřičel Bartellovi do ucha: „Most za chvilku zmizí! Tak se pak drž lana nebo dřeva. Hlavně se nepouštěj!“

Bartellus vstoupil na most. Ten sebou škubl a vzepjal se jako splašený jezdecký kůň. Voják ucítil, jak se mu dívčiny ruce ovinuly kolem krku a stiskly. Sevřel lano oběma rukama. A pak se ponořil pod pěnící vodu. V tu chvíli ho opustilo veškeré cítění. Nemohl dýchat, nemohl posoudit, zda je nahoře nebo dole. Necítil nic pod nohama ani tělo děvčete na hrudi, jen hrubé lano ve svých rukou.

Pak most povolil a on cítil, jak klouže do tmy. V rozbouřené vodě byl jako kousek vyplaveného smetí. Sevřel lano i prkno, zavřel oči a modlil se za život té dívky.

Ve snech se často ocital ve svěžím, zeleném údolí. Šedivé hory na vzdáleném obzoru pokrývaly třpytící se sněhové čepice. Klečel na kolenou v bujné, vlhké trávě. Každé stéblo bylo obtěžkané kapkami rosy a on rukama probíral chladivou tekutinu. Pak zvedl mokré ruce k tváři a stíral si jimi pot, krev a bolest. Potom vstal a rozhlížel se. Nikoho neviděl, žádné zvíře ani ptáka. Vzduch byl čerstvý, jako by ho nikdy nikdo nedýchal. Přemítal, jestli je to úsvit světa.

Jednou se zeptal věštce, co má ten sen znamenat. V týlu armády, když čekali na bitvu (ačkoli Bartellus si nemohl vzpomenout, jaká to byla armáda ani jaká bitva), si postavil stan vrásčitý stařec, malý jako dítě. Po celou noc tento muž uklidňoval svou prací vyděšené vojáky, kteří před bitvou hledali útěchu.

„V tom údolí jste se narodil, generále,“ pověděl mu stařec a přitom se usmíval skrz poničené zuby. „Význam je jasný. Zelená vypovídá o plodnosti a údolí představuje nějakou ženu. Vašemu narození požehnali bohové. Budete dlouho žít, budete mít mnoho synů, a než zemřete, vrátíte se do toho údolí.“ Podíval se Bartellovi přes rameno – už vyhlížel měďák dalšího zákazníka.

Generál však zůstal sedět. Zamračil se. „Tvá slova mi nejsou jasná, starochu,“ řekl. „To údolí je má matka, nebo je to místo, kde jsem se narodil?“

„Obojí,“ odpověděl stařec vyrovnaně. „Zelené údolí…“

„Já jsem se totiž,“ odporoval Bartellus, „narodil na pusté planině Garan-Tse, uprostřed Třetí bitvy následníků. Do výkřiků mé matky znělo jako ozvěna úpění umírajících mužů a všude, všemi směry, byla jen krev a bahno.“

Stařec na něj nedůtklivě zamžoural. „To je jen obrazné údolí,“ vysvětloval. „Všichni lidé se rodí v krvi a bolestech. Ale vy jste obklopen plodností. Máte syny?“ Bartellus kývl. „A jste bohatý?“

A když Bartellus znovu přikývl, staroch jen pokrčil rameny. „Pak jste šťastný muž.“

„Většina lidí by to o mně netvrdila,“ zavrčel Bartellus.

„Jste přece generál, generále,“ oponoval jemně věštec. „A žijete. Většina lidí by naopak nemohla tvrdit, že jste nešťastný.“

Myriády odvodňovacích kanálů vsákly všechen déšť. Vtáhly jej do prastarého sytému trubek a rour, propustků a kanálků, a odtáhly jej hluboko pod Město. Většina vody odtekla širokými strouhami do velké řeky Menander, která protékala středem Města. Celá tíha deště se vsákla vrstvami historie Města, hluboko až tam, kde byly zhroucené a rozbité kanály, zploštělé břemenem času. Tisíce větví, naplavených v propustcích a protažených rozbitými mřížemi, vydrhly stěny kanálů, smyly špínu a smetí za celá léta. Na pár dní tak byly Chodby vyčištěné od odpadků a vzduch voněl po trávě a čerstvé hlíně.

Rosomák, usazený na vrcholu Žravé brány, si natáhl packy a rozložil své hubené tělo podél kusu trámu. Přimhouřenýma očima pozoroval, jak někteří Obyvatelé proplouvají mezi převalujícími se sudy brány, které je drtí. A potom zavřel oči a usnul.

Když rozbouřené vody rozervaly most, Elija se po něm právě vlekl krůček po krůčku. Bál se jen o svou sestru. Pokud zemřu, nebudu ji moci zachránit, přemýšlel. Zoufale se držel dřevěného prkna a snažil se přežít. Voda ho dlouho bičovala a mrskala jím. Konečně se přestal pohybovat, a dokonce zjistil, že může dýchat. Vděčně se zhluboka a bolestivě nadechl. Jeho útlý hrudník byl celý bolavý a pohmožděný. Otevřel oči, načež zjistil, že se nachází v úplné tmě. Visel vzhůru nohama, zamotaný v lanech. Možná to byla lana z mostu. Nedaleko pořád slyšel dunění vody.

S obavami zkusil pohnout rukama a nohama. Všechno ho bolelo, ale zdálo se, že nemá nic zlomené. Mohl se hýbat, ale nemohl se vymotat. A i kdybych se osvobodil, myslel si, kam v té tmě půjdu?

Visel bezmocně na zdi kanálu, v naprosté tmě, hluboko pod městem, spoutaný jako koza, přichystaná pro obětování. Začal křičet.

Bartellus nabyl vědomí. Okamžitě poznal, že se okolní atmosféra změnila. Dusivý puch, který působil na jeho smysly po všechny ty bezpočetné, zoufalé dny, najednou zmizel. Vzduch byl lehčí a voněl po mokrém seně, shnilém ovoci, kouři a slabě i po květinách. Bartellus ležel na zádech a jeho tělo v tom moři bolesti sotva přežívalo. Na hrudi mu spočívala jakási tíha. Otevřel oči, natáhl krk a uviděl malou holčičku. Nehýbala se. Myslel si, že je mrtvá, ale když se pokusil posadit, mimovolně zaúpěl, a dívka se probrala a slezla z něj. Oči v jejím vyzáblém, bledém obličeji byly obrovské.

Pak se podívala nahoru a okolo sebe. Bartellovi došlo, že jeho oči opravdu vidí. Nacházeli se v kulaté kamenné komnatě. Na promočených stěnách se pohybovaly stíny z pochodní, uchycených v konzolách všude kolem. Kdysi na ty zdi někdo namaloval černé a bílé obrazy plachtících ptáků a poletujících per, teď už však byly vybledlé a málo viditelné. Bartellus s dívkou seděli na masivní římse vysoko nad proudem, jenž se v hlubokém kanálu propadal středem komnaty. Bartellus si položil hlavu nazad a odpočíval, přičemž si prohlížel ptáky, jak se tajuplně lesknou ve světle pochodní. Nic víc dělat nemohl.

Pak zaslechl šeptání. Znovu zvedl hlavu. Skrz žluté světlo k nim přicházela postava v plášti s kapucí. Pohybovala se jako přelud v jižní poušti. V Bartellovi už všechny jeho vojenské instinkty dávno zmrtvěly, proto zůstal ležet nechráněný až do chvíle, kdy osoba došla až k nim a zastavila se. Starý muž zahlédl pod okrajem pláště špičku meče. Pomyslel si, že by se měl pohnout a bránit sebe i dítě, ale neměl sílu.

„Nejste mrtví,“ promluvil lhostejný ženský hlas. Zlehka se odrazil od mokrého kamene. Bartellus byl na pochybách, zda je ta žena o tom chtěla jen ujistit, nebo jestli svá slova pouze prohlásila jako fakt.

„Zachytila nás voda po bouřce,“ vysvětloval jí, ale při řeči si uvědomil, že žádné vysvětlování nejspíš není potřeba. Žena samozřejmě neodpověděla, jen se nad ním mlčky tyčila. Její přítomnost ho znepokojovala. Ztěžka se posadil. Celé tělo měl pohmožděné a záda rozbolavělá.

„Děvče potřebuje suché oblečení, jídlo a na pití čistou vodu,“ řekl ženě.

Chvíli trvalo, než odpověděla. Pak studeně řekla: „Jistě máš pravdu. Ale proč mi to povídáš?“

Nad vyčerpáním převážil pocit zuřivosti. Vojákovi vzplála v hrudi vzácná jiskra.

„Ubožáci, kteří tu žijí, jsou sice kalem Města,“ řekl. „Ale podle mých zkušeností, mladá dámo, nikdo z nich nepotřebuje vysvětlovat, proč napůl utopené dítě má dostat vodu, jídlo a pohodlí! Pokud nemůžeš poskytnout tomuhle děvčeti pomoc, kterou potřebuje, tak nás aspoň zaveď k někomu, kdo to udělat může!“

Jeho slova zněla i jemu samotnému nadutě a dítě začalo plakat. Bartellus byl bezradný. Došlo mu, že dívku vyděsil.

Žena na něj dál hleděla a nehýbala se. „Tohle není stánek trhovců, sirotčinec ani špitál, starochu.“

Tentokrát se mu podařilo udržet zlost na uzdě. „Ne,“ odpověděl uvážlivě, „ale ty jsi dobře živená, jak se tak na tebe dívám, a určitě je tu nějaká skupina. Nevěřím, že bys nemohla tomu dítěti donést talíř s jídlem. Žádám snad tak mnoho?“

„Proč myslíš, že je tu skupina?“ zeptala se žena.

Kývl směrem k pochodním. „Kdekoli v Chodbách by nehlídanou pochodeň ukradli za pár vteřin. Takže na tomhle místě působí nějaká autorita, a uznávaná.“

Pokývala v temné kapuci hlavou. „Výborně. Pojď, dítě,“ řekla, obrátila se a odcházela přes vymalovanou komnatu zpět.

Holčička se podívala na Bartella. Ten se povzbudivě usmál, a tak se vydala za ženou. Často se ovšem ohlížela, aby se ujistila, že starý muž je stále na svém místě.

Jakmile ty dvě zmizely, Bartellus se s námahou zvedl. Užasl, když zjistil, že nemá žádné kosti zlomené. Přešel ke kraji proudu a tam si dlouze, požitkářsky ulevil. Povzbudilo ho to a vydal se za ženou a za dítětem.

Prošel kruhem pochodní, načež jej znovu obklopila tma. Chvíli musel mrkat, než dostal z očí pryč špínu. Potom uviděl slabou zář. Obloukem po jeho pravé straně probleskovalo světlo. Stála tu zamřížovaná brána. Byla otevřená. Prošel jí a sledoval světlo, až dorazil ke kulaté komnatě, již osvětlovalo nikoli pichlavé světlo z pochodní, ale měkké svíčky. Stály jich tu spousty. Voják přimhouřil oči. Všude kolem se vypínaly kamenné pilíře, jejichž ozdobné hlavice byly vytesané ve tvaru sedících a hlídkujících ptáků. Místnost působila velmi staře a pohledy kamenných ptáků Bartella skličovaly.

Po děvčeti tu nebylo ani stopy, zato žena seděla u širokého dřevěného stolu. Sundala už mezitím kapuci a její vlasy se teď ve světle svíček rudě leskly. Měla mladou tvář, ale v koutcích očí, fialových jako violky, už se jí hromadily vrásky, způsobené životními zkušenostmi. Přes stehna měla položený vytasený meč.

„Kde to jsme? Co je tohle za místo?“ zeptal se jí.

„Obyvatelé mu říkají Chodba strážců. Bojí se sem chodit. Bojí se mých kolegů a mě.“ Líně položila ruku na jílec meče.

Bartellus k ní znovu pocítil odpor. „Pokud jsou tví kolegové něco jako ty, pak se Obyvatelé asi spíš bojí ostrých jazyků než ostrých mečů.“

Zamračila se na něj. „Nejdřív žádáš o pohostinnost a pak mě urážíš?“

Rozhlédl se po komnatě, jako kdyby ho její slova ani meč nezajímaly. Na druhém stole stál džbán s vodou a podnos s masem a sušenkami. Žaludek se mu svíral hladem. Nonšalantně přejel jídlo očima. Raději by vyhladověl k smrti, než by svou potřebu ukázal téhle protivné holčici.

„Jsi nedůtklivá a zbytečně rychle se rozzlobíš,“ poznamenal jemně, jako by to nebylo důležité. „Kdybys byla jedním z mých vojáků, nesvěřil bych ti ani nožík na ovoce, natož meč.“

Žena s mečem v ruce vyskočila od stolu, ale vtom se ozval jiný, tichý hlas: „Indaro!“

Bartellus se rozhlédl. Příchozí stála v úzkém klenutém vchodu a napůl ji kryl nástěnný závěs. Měla dlouhé vlasy, bílé jako led, a zvrásněnou tvář. I ona oblékala přiléhavou koženou tuniku stejně jako ta dívka Indaro. Ale zatímco mladší žena nosila kožené kamaše jako důstojník jezdectva, starší si vzala dlouhou tmavomodrou sukni a blyštivé boty. Okolo ramen jí splýval hnědý svrchník a na hrudi se jí lesklo stříbro.

„On má pravdu, děvče. Moc snadno se urážíš,“ řekla. Indaro neodpověděla, ale na pokyn starší ženy odkráčela z místnosti.

„Kdyby byla jedním z vašich vojáků, generále, už by byla dávno mrtvá,“ pronesla žena, když Indaro odešla.

Bartellus cítil, jak se mu svírá hruď. Přes všechny hrůzy a strádání v Chodbách si začínal zvykat na to, že je neznámý muž, jehož už nikdo neštve a nepronásleduje.

Žena přešla ke stolu a nalila sklenici vody. Podala mu ji. Byla vysoká a vznešená a on přemítal, kdo by to, ve jménu Bohů ledu a ohně, asi tak mohl být.

„Měl bych vás znát?“ zeptal se.

Udiveně se na něj podívala. „A neznáte?“ odpověděla. „Tak tedy já jsem Archange Vincerus. A jak vám se říká?“

Voják zaváhal. „Bartellus,“ řekl konečně.

„Příjemné jméno. Docela běžné. Hlavně u mužů z armády.“ Otočila se, vzala talíř s jídlem a podala mu ho. Vzal si sušenku a zakousl se do ní. Tou chutí a vůní v ústech se mu až zatočila hlava. Pomalu usrkl doušek vody.

„Archange. To jméno znám.“ Proklínal zrádnou paměť, v níž se jeho zážitky točily, uháněly, klesaly a plynuly jako mlžný závoj nad ledem. „Kdo jste, paní, a proč žijete v téhle stoce?“

„Nežiji tady. Jen to tu navštěvuji,“ řekla ostře.

Bartella najednou povýšené způsoby těch žen omrzely. Proč se staral o to, co si o něm myslí? Vzal talíř s jídlem, usedl ke stolu a bez ostychu začal jíst. Ona si sedla taky. Chvíli mlčela, zatímco on hltal maso a zbytky sušenek. Vypil dvě sklenice čisté vody. Chutnala jako ranní rosa na trávě.

A pak zavřel oči a opřel se zády o vysoké opěradlo židle, aniž by si všímal své společnice. Zjistil, že se mu v mysli mírně vyjasnilo. Dovolil si vzpomínku na ty druhé dvě děti, na své syny. Viděl je ve sluncem ozářené zahradě. Mávali mu, když od nich naposled odcházel. Starší Joron kynul nad hlavou dřevěným mečem, který mu otec toho dne vyrobil. Batole Karel mával podle bratrova příkladu vzrušeně také, ale byl ještě moc mladý na to, aby chápal, co se děje. Přestal mávat, jakmile zahlédl jedno z mladých štěňat. Batolil se k němu a Snowy, bílá fenka, proběhla zahradou, aby ohlídala své mládě. To byl Bartellův poslední pohled na menšího syna – jak chlapec boubelatýma rukama objímá krk trpělivého psa, přičemž na tátu už zapomněl.

Vojákovi se po tvářích řinuly slzy.

Jeho žena Marta nebyla venku, nemohla ho vyprovodit. Ležela v posteli, vyčerpaná posledním stádiem namáhavého těhotenství. Políbil ji na rozloučenou a slíbil, že bude do zimy doma. Nebál se o ni; její dva předchozí porody byly těžké, ale synové se narodili zdraví a ona v průběhu několika dní znovu nabyla sil. Litoval, že tam nebude, viděl by tak narození své dcery. Byl si jistý, že tentokrát to bude dcera.

Nemohl si vzpomenout na to, jak Martu políbil na rozloučenou. Věděl určitě, že to udělal, poněvadž to dělal vždycky. Jenže tenkrát ho zneklidňovalo blížící se vojenské tažení a políbil ji bez přemýšlení, dal jí jen všední hubičku na tvář. Poslední políbení.

Pak odjel pryč se svým starým přítelem Astinorem Redfallem, který ho přijel povolat. Onoho zářivého rána ještě nevěděl, že jde ke krátkému soudu, a že se mu dostane trestu. Tehdy a ještě ani rok poté nevěděl, že do hodiny ležela celá jeho rodina mrtvá a vytoužená dcera vyhozená z velké trhliny v Martině břiše.

Kapitola 3

Bartellus znovu otevřel oči. Zjistil, že žena s ním sedí u stolu, v ruce drží sklenici vody a hledí nepřítomně před sebe. Musela vidět jeho slzy, ale jemu to bylo jedno. Přemýšlel, kolik času asi uplynulo.

„Setkali jsme se už?“ zeptal se.

„Jen jednou. Kdysi dávno.“

„Proč jste nás zachránila?“ zajímal se.

„Třeba vás sem zanesla voda.“

„A ta voda nás ve vašem předpokoji ohleduplně nechala u sebe a dítě ponechala v bezpečí vedle mě, že?“

Povzdychla si. „To vytváří špatný obrázek o vašem životě, když se ptáte, proč by měl někdo někoho zachránit před utopením.“

Věděl, že ji zná. Lámal si hlavu, ale na nic nepřišel. Mnoho z jeho minulosti smyla krev a bolest. Paměť teď byla prohnaný a nevypočitatelný přítel. Byly chvíle, kdy nemohl snést obraz své ženy, jak se na něj směje, a synů, jak mu ve slunci mávají, ale právě tahle vzpomínka ho pronásledovala neustále a zůstávala křišťálově čistá. Zato jeho dny slávy, časy, které si chtěl uchovat jako neměnné, jako něco, co se nikdy nezmění bez ohledu na to, co se mu stane v budoucnu – ty se v jeho znavené mysli mihotaly a přeskupovaly jako pohyblivé písky.

„A jsou tady ještě další kromě Indaro?“ zeptal se Archange.

„Proč?“

„Poněvadž je schopná, silná a prohlašuje, že je bojovnice. Proč tedy není v armádě? Je snad tohle místo útulek pro zbabělce, kteří nechtějí bojovat za svoje Město?“

„Lidi utíkají do kanálů z různých důvodů – nejsou to všechno zbabělci,“ odpověděla kousavě. „Ale pro ženy existují snadnější způsoby, jak se vyhnout vojenské službě. Mohou otěhotnět. Žádné ženě, která nosí drahocenné dítě, není dovoleno sloužit, ale to jistě víte, generále.“

Podruhé už to nemohl jen tak přejít. „Já nejsem generál.“

Zavrtěla netrpělivě hlavou. „Tak to byste neměl tak ležérně mluvit o svých vojácích. Za písaře nebo hospodského by vás nikdo nepovažoval.

Navíc,“ dodala s úsměvem, „vy vypadáte jako generál.“ Najednou se zdála mnohem mladší.

Poprvé za mnoho dní si uvědomil, že nejspíš páchne. Ale cítil se příjemně, seděl na židli, měl plné břicho i příjemnou společnost, jak musel připustit. Vzduch tu byl teplý a jemu v něm poprvé za několik dní uschlo oblečení. Opřel se a rozhlédl. Místnost zbudovali z chladného kamene, židle i stůl se vyznačovaly jednoduchostí, ale zhotovili je z drahého dřeva. Na drapérie kdosi pracně vyšil dravá zvířata a podivné květiny. Ze spodního rohu na něj zlověstně zíral rosomák.

„Pořád jsme v kanálech, v Chodbách,“ řekl, „ale vy do tunelů nechodíte. Takže tady musí být východ na čistý vzduch, ne?“

Zavrtěla hlavou. „Tomuhle se říká Chodba strážců,“ prozradila. „Před mnoha staletími tvořila součást velkého paláce. Pak palác spadl nebo tu došlo k invazi či nastalo zemětřesení, to si nepamatuji. A prastarý palác ustoupil novému. A potom dalšímu. Je tu mnoho vrstev starých měst, většina z nich zničených. Nacházíme se velmi hluboko pod současným Městem.“

„To je první z mých otázek, na kterou jste mi odpověděla.“

„Nejsem tu proto, abych odpovídala na vaše otázky.“

„A proč tu jste?“

Zachytil její pohled a oba se usmáli.

„Na takové vytáčky jsme už dost staří,“ odpověděla mu. Znovu povzdychla. Trhla rameny a svrchník jí z nich sjel dolů. Na její hrudi se zatřpytil srpek měsíce. „Nemůžu vám udělat nic víc, než už udělal sám svět. A vy mi ublížit nemůžete, protože nevíte, kdo jsem.“

Chvíli bylo ticho a pak mu navrhla: „Ptal jste se na mou přítelkyni Indaro. Byla u Arazu. V první bitvě.“

V mysli se mu roztančily děsivé vzpomínky. „Tam bojovaly tisíce dalších,“ odpověděl. „Desetitisíce.“ Včetně mě, mohl jí říct.

„Ve skutečnosti je to ještě dítě, jen trochu vytáhlé.“ Podívala se na něj. „Mnoho lidí má za to, že ženy by v téhle válce vůbec bojovat neměly.“

„Já k nim nepatřím,“ odvětil, i když ne zcela pravdivě. „Bez ženských bojovníků by už bylo Město dávno ztracené.“

Smutně zavrtěla hlavou. „Muži stráží minulost Města,“ citovala. „A ženy jeho budoucnost.“

Byl to známý argument. „Pokud je Město ztracené, žádné množství dětí a miminek nám nepomůže,“ odsekl.

„Však Město je ztracené. Už dávno.“

„Zatím ho naše armády pořád ještě brání.“

V nitru věděl, že Město se dostalo na zásadní křižovatku. Porazilo nepřátelská města, jeho armáda vítězila nad jejich, zabírala pevnosti, ale přesto se pořád bojovalo. Nepřátelé Město obléhali, třebaže z dálky. A proto v posledním zoufalém pokusu vyhrát válku šly do její mašinérie i ženy, čímž riskovaly příští populační katastrofu.

„Město je skvělé,“ řekl neústupně. Přestože věděl, že to není pravda. Jeho slova se naprázdno odrazila v kamenné komnatě.

„Město umírá, Bartelle. Jak můžete strávit byť jen jediný den v Chodbách s ostatními Obyvateli a vidět, jak žijí v naprosté bídě, a pak prohlásit, že Město je skvělé?“ Mluvila klidně, ale tvářila se vážně.

„Město tvoří všichni jeho lidé, včetně Obyvatel,“ oponoval. „Jak vy s nimi můžete trávit čas, pokud tomu tak skutečně je, paní, a nevidět přitom jejich sílu, tvrdost, nesmlouvavý zápal, což vše pomohlo Městu přežít staletí války?“

„Nemohu uvěřit,“ řekla Archange, „že využíváte Obyvatele jako argument pro důležitost města. Žádné skvělé město by ze své podstaty nemělo nechávat své lidi žít v kanálech. Každé město by mělo být alespoň částečně posuzováno podle toho, jak se stará o své chudé, slabé a oloupené.“

Došlo mu, že sám argumentuje něčím, čemu tak docela nevěří, jako už tolikrát v minulosti. Točili se kolem tématu, o němž ostražití nikdy nemluvili nahlas. Nicméně na tomhle skrytém místě si mohl dovolit říct: „Tuhle válku vede Nesmrtelný. Pokud bude chtít, válka skončí.“

Vážně na něj hleděla. „Lidé, kteří mu tohle řekli, byli krutě potrestáni.“

Usrkla vody a pak řekla: „Mluvíme o dvou různých věcech. Pokud je Město skvělé, pak je to díky odvaze a houževnatosti jeho lidí. Jenže válka ho dovedla na pokraj záhuby. Za válku zodpovídá císař. A ten ji nikdy neukončí.“

„Jak si tím můžete být tak jistá? A pokud válku neukončí Araeon, udělá to Marcellus.“

Zamračila se na něj. „Marcellus je loajální. Nikdy nepůjde proti svému císaři.“

Už se nepřel. Věděl, že oba mluví vlastizrádně. Ale bylo příjemné zase s někým rozmlouvat, přemýšlet o něčem jiném než o tom, kde sebere další jídlo nebo jak ho svědí kůže od kousanců vší, či jak přežije další den, aniž by zešílel a vrhl se do řeky smrti. Snědl posledních pár sušenek, které ležely na stole.

Konečně promluvila: „Když byla má dcera malá, vyprávěla jsem jí příběh o rosomákovi a myši. Znáte jej?“

„Samozřejmě. Pohádka pro děti.“

„Rosomák a myš šli spolu na dlouhou cestu. Když dorazili ke vzdálenému městu, řekla myš rosomákovi: ‚Dovol mi sednout si na tvé rameno, abych viděla na město a aby mě lidé neušlapali.‘ Rosomák ji tedy zvedl a posadil si ji na rameno. Ale lidé si pak mysleli, že myš je pán a rosomák pouhý sluha, ukazovali si na ně a smáli se. Rosomák se rozzlobil a myš ze svého ramene shodil. Okamžitě ji někdo svou těžkou nohou rozšlápl. A rosomák ztratil nejlepšího přítele jen kvůli své pýše.

A víte, na co se mě má sedmiletá dcera po vyslechnutí téhle pohádky zeptala?“

„Povězte.“

„Zeptala se – co je to vzdálené město? Když jsem jí řekla, že šlo o jiné, daleké město, byla zmatená, protože věřila, že tohle město je celý svět.“

„Vaše dcera nebyla jediná. Tomu věří spousta lidí. Musíte vidět Město zvenku, abyste to plně pochopila. A to se povede jen málokomu kromě vojáků.“

„Ale že máme válku, to ví každý.“

Pokrčil rameny. „Nepřítele, tedy Modré, nevyhnutelně démonizovali. Lidi věří, že jsou krutí a že neumějí budovat města.“

Zavrtěla hlavou, ale neodpověděla. Nakonec se Bartellus zeptal: „Kolik je teď vaší dceři?“

Žena neodpovídala, jen hleděla na sklenici ve své ruce.

„Viděli jsme rosomáka tady v chodbách nedlouho předtím, než propukla bouře.“

„Kde?“

„U místa, kterému říkají Žravá brána. Znáte ji?“

„Jistě. Je to důležité kolečko podzemního mechanismu. Už dávno nikdo neviděl rosomáka tak hluboko v Chodbách. Je to svým způsobem symbol Města. Vidět ho se považuje za dobré znamení.“

Voják odfrkl. „To by měl tomu rosomákovi někdo říct. Pro mnoho Obyvatel dnes představoval znamení smrti a zoufalství.“

Myslel na to, jak jejich výprava, odsouzená k záhubě, přecházela vysoký jez. Vzpomněl si i na mrtvolu, kterou našli. Na stole před ním leželo plno drobečků ze sušenek. Shrnul je na hromádku, pak je zas rozprostřel do hladké vrstvičky. Namaloval do ní značku. „Znáte tenhle znak?“ zeptal se ženy.

Udiveně se na něj podívala. „S? Nebo co je to?“

„S, ale s kudrlinkou nahoře. Viděl jsem ho dnes na mrtvole vojáka.“

„Vojáka? Běžně bývají tetovaní.“

„Ano. Obrázky pokrývaly celé jeho tělo. Vypadal jako dětská pohádková knížka.“ Usmála se a Bartellus dodal: „Ale tohle nebylo tetování, nýbrž cejch, vypálený hluboko do kůže.“

„Někdy tak značkují cizí otroky.“

„Jenže nyní už ve Městě zbývá jen málo otroků. A většinou jsou to mladé ženy z východu. Tohle byl muž ve středním věku, bílý a dobře živený.“

„Plovoucí mrtvoly vždycky vypadají dobře živené,“ opáčila. „Copak je to důležité?“

„Pravděpodobně ne. Avšak část mé mysli má za to, že ano. Jak víte, má paměť už není taková, jaká bývala. Ten znak už jsem někde viděl.“ Pak dodal: „Měl tetovanou dokonce i lebku.“

„Obrázky?“

„Ne. Malými značkami. Stovkami. Vypadaly cize. Ale možná máte pravdu, neměl bych z toho nic dělat.“

„Kde jste ho našli?“

Bartellus pokrčil rameny. „Nemám ponětí. Šel jsem ve výpravě, kterou vedli jiní lidé. Nevím, kde jsem byl. A netuším ani, kde jsem teď.“

Povzdechl si. Před chvílí cítil, že by tu mohl zůstat napořád, ale jeho vojácká mysl se už jako vždy vracela ke své povinnosti. Její váha se vkrádala zpět na jeho stará ramena.

„Pokud už se dítě najedlo, vezmu je a půjdu,“ řekl ženě. „Musíme najít jejího bratra. Jestliže jsme tu potopu přežili my, zůstal naživu možná i on.“

* * *

Dívka si podávala lžící jídlo do úst tak rychle, jak jen se její ruka dokázala pohybovat. Tmavýma očima střílela od vchodu k talíři. Bála se, že někdo přijde a jídlo jí vezme.

Až po chvíli zaznamenala, jakou má jídlo vlastně chuť. Bylo lepivé a sladké a plavaly v něm kousky čehosi tvrdého. Vyplivla jich pár do dlaně, odložila lžíci a zabořila prstík do kaše. Tvrdé kousky byly tmavé a zkrabacené. Vložila si jeden do úst. Chutnal tak sladce, že ji až rozbolely zuby. Připomínal chuť shnilých hrušek.

Už chtěla zbytek jídla sníst, když vtom si vzpomněla na chvíli, kdy naposled jedla u stolu lžící. Čísi ostrý hlas jí nakázal, aby si umyla ruce, než se posadí. Podívala se na svoje ušmudlané dlaně. Otřela si je o šaty – bývaly to moje nejlepší růžové šaty, pomyslela si smutně. Dlaně teď vypadaly čistěji, zato kousky jídla popadaly na zem. Holčička sklouzla ze židle a postrčila špínu pod kraj rohože. Potom si znovu třela ruce o šaty, až byly celkem čisté.

Emly vylezla zpátky na židli a snědla zase trochu jídla. Tentokrát už si vychutnávala jeho chuť i strukturu. Měla velkou žízeň. Zrzavá žena před ni postavila sklenici a velký džbán s čistou vodou. Dívka na něj toužebně hleděla. Ale věděla, že nemá dost síly na to, aby si ze džbánu nalila vodu do sklenice. Rozlila by ji všude po čistém stole.

Křeče v břiše ji chytily silněji než obvykle. Chvíli se kývala a úpěla, než to přešlo. Pak snědla zas trochu.

Rozhlížela se kolem sebe. Seděla ve veliké místnosti, která se táhla až někam do tmy. Na kamenné podlaze ležely barevné rohože. Spustila se ze židle a vnořila bosé špičky prstů do modré rohože pod sebou. Byla měkká jako kožíšek kotěte.

Opět se nejistě podívala ke dveřím, pak přeběhla k nejbližší zdi. Viselo tam množství polic, které se po stěně táhly až ke stropu. Do nosu ji udeřil silný zápach, něco jako vůně kouře. Natáhla ruku a ucítila pod prsty příjemné teplo. Vtom cosi spadlo a bouchlo. Dívka nadskočila. Pak pochopila, že jsou to hřbety knih. Na každé polici jich stálo plno. Už kdysi knížky viděla, jenže nikdy ne tolik. Přejela prstem po hrbolatém zlatém nápisu. Neuměla číst, ale Elija ano. Jakmile pomyslela na bratra, znovu pocítila v břiše prázdno. Z očí jí vyhrkly slzy.

„Nesahej na ně, děvče!“

Dívenka se otočila a uviděla ve vchodu tu zrzavou ženu. Tvářila se přísně, jako by od ní odletovaly jiskry. Emly si znovu utřela ruce do šatů a vzpomněla si na jídlo, které zahrabala pod rohož. Jestlipak ta paní ví, že tam to jídlo je, dumala provinile.

„Obleč si tohle,“ poručila žena. Držela v rukou nějaký tmavý oděv. Emly poslušně došla až k ní. Žena jí bez váhání sundala šaty, přetáhla jí je přes hlavu. Emly rozpačitě uhýbala před jejíma studenýma očima. Spodky dávno ztratila, ale nikomu to neřekla, protože měla strach, aby z toho neměla potíže. Teď jí ta žena vynadá.

Ale jiskry už trochu pohasly a žena přívětivě řekla: „Tyhle jsou na tebe moc velké, ale obleč si je, já je pak podle toho zkrátím.“

Emly se navlékla do dlouhé tuniky, jež jí sahala až pod kolena, a kalhot, které jí kolem kotníků tvořily záhyby. Žena ustřihla nůžkami nohavice a ze zbytků obratně zhotovila pásek, jímž kalhoty držely v pase. Dívka se vrtěla v novém oblečení. Látka byla suchá a příjemně ji hřála na těle. Lítostivě se podívala na svoje růžové šaty, odhozené na podlaze. Teď ovšem už byly tmavě šedé.

Vtom se klečící žena podívala děvčeti do tváře. Emly si všimla, že má oči jako květiny.

„To už je lepší,“ řekla žena laskavě.

Pak vstala a její hlas opět zazněl rázně. „Najedla ses dost?“ Pohlédla na džbán plný vody. „Ty nemáš žízeň?“

Emly na ni němě zírala. Žena tedy pokrčila rameny, vzala ji za ruku a vyvedla z místnosti. Šly po širokém schodišti. Schody byly vysoké a Emly seskakovala z jednoho po druhém. Potom žena otevřela úzké dřevěné dveře. Scházely po dalším dlouhém schodišti, které se točilo pořád dál a dál, až Emly pociťovala závrať. Konečně se ocitly na chodbě, osvětlené pochodněmi. Na jejím konci si starý voják povídal s jinou ženou. Emly napadlo, jestli to není jeho manželka. Byla ráda, že ho zase vidí. Snad ji vezme zpátky k Elijovi.

„Pokud už se dítě najedlo, vezmu je a půjdu,“ říkal zrovna. „Musíme najít jejího bratra. Jestliže jsme tu potopu přežili my, zůstal naživu možná i on.“ Pak se obrátil k ní. Emly si pomyslela, že vypadá starší než předtím. Usmál se, ale ve tváři se mu zračila bolest, jako kdyby ho snad taky bolelo břicho.

Stará žena promluvila: „Nejsme sirotčinec, jak řekla Indaro. Ale možná byste to dítě měl raději nechat u mě než je vodit zpátky do kanálu.“

„Proč? Vždyť o vás nic nevím. Odpověděla jste mi jen na málo z toho, na co jsem se vás ptal. Proč bych vám měl věřit?“

„Jste její otec nebo dědeček?“

„Ne. Ale zachránil jsem jí život. V armádě platí, že pokud bratrovi zachráníte život, přebíráte za něj zodpovědnost. A s tímhle dítětem je to stejné. Navíc chci najít jejího bratra, dlužím jí to.“

„Jenže tady nejste v armádě a ona není voják.“ Stará dáma se otočila k děvčeti. „Chtěla bys zůstat s námi, dítě, nebo půjdeš s tímhle mužem?“ zeptala se. Em okamžitě přeběhla k Bartellovi a vložila malou ručku do jeho ohromné tlapy.

„Nejdřív najdeme jejího bratra,“ trval na svém starý muž, „a pak odsud všichni tři odejdeme.“

Nato společně opustili komnatu a vraceli se do tmy.

Kapitola 4

Chlapcovy sny byly plné strachu a temnoty. Elijovi se nezjevovala žádná zelená údolí nebo modrá nebesa, zdálo se mu o světě, který znal, a ze spaní i naříkal.

Když se probral, pořád ještě prožíval noční můru. Kolem panovala naprostá tma. Několikrát otevřel a zase zavřel oči, ale nic se nezměnilo. Mrtvěla mu noha, zachycená pod ním ve změti lan a dřeva. Zatahal za lano nad sebou, aby se nadzvedl a končetinu uvolnil. Lana zapraštěla, uslyšel i praskání dřeva, ale nedbal toho. Kdyby nalezl smrt ve valícím se proudu, který nyní neviděl, zbavil by se bolesti i hrůzy. Avšak most držel a jemu se povedlo přesunout nohu do jiné polohy. Po chvíli se začala znovu vracet k sobě a rozproudila se jí teplá krev.

Rozhodl se vylézt na trosky mostu a najít cestu na bezpečnější místo. V té tmě se nemohl nikam vydat sám. Nad ním však kdysi bývala používaná cesta a možná po ní půjde někdo další, kdo bouřku přežil, a pomůže mu. Co když na něj Malvenny a ostatní čekají! Elija zakřičel, ale ozvěnou mu byl pouze jeho vlastní hlas a nekonečné šplouchání a kapání vody v Chodbách.

Hmatal jednou nohou kolem tak dlouho, až našel smyčku, která se mu zdála pevná. Pokusil se na ni dostoupnout plnou vahou, ale uklouzla mu do strany. Až v té chvíli pochopil, že leží hlavou dolů ve změti lan. Jeho zmučené tělo ztratilo ponětí o tom, kde je nahoře a kde dole. Šmátral tedy rukou kolem, až nahmatal kus hrubého dřeva. Zatáhl za něj a kousek se oddělil. Elija slyšel, jak dopadl do proudu. Nedbale se natáhl a našel další kus. Opřel se do něj plnou váhou. Tentokrát kus zůstal na místě. Trochu mu to pozvedlo náladu a pokusil se vzepřít. Jeho tělo však bylo zachycené na místě, a i když se pokoušel sebevíc, nedokázal se pohnout. Cítil, jak mu v hrudi divoce bije srdce. Pohybem ruky nahmatal tlusté lano, přitisknuté šikmo přes jeho tělo. Spleť provazů je pevně držela na místě, a třebaže se chlapec všelijak kroutil a vzpíral, nepohnul s ním.

Elija chvíli křičel, ale pak zmámeně zadřímal.

Vzpomínal si, jak když byl ještě hodně malý, spával v teplé posteli v místnosti vedle výběhu pro kuřata. Nějaká žena s červenýma očima a hrubýma rukama mu zpívala píseň, jejímž slovům nerozuměl, ale musel při nich myslet na sluníčko a teplý větřík. Každý den ráno ho kuřátka budila svým kvokáním a ťapáním.

Pomyslel na Emly. Dumal, kde by mohla být. Věděl, že je někde v bezpečí a čeká, až ji on najde. Uměla se dobře skrývat. Když byli malí, dokázala si najít koutky, kde ji nevypátral ani on. Jenže byla nerada sama a vždycky se mu vzdala. „Tady jsem!“ vykřikla a vyběhla, aby Elijovi ukázala, jak chytré místečko si našla. Až později se naučila zůstat v klidu a neprozrazovat se. A potom už mlčela pořád, nepromluvila s Elijou už víc než rok. Pořád dokola a znovu o tom přemítal, přesto si nedokázal vzpomenout na poslední slova, která mu řekla.

Přemýšlel taky nad tím, kde je asi Rubin. Představoval si, jak ho Rubin najde a zachrání tak jako předtím a dá mu čerstvou vodu a jídlo. Pak Elijovi vypoví všechna dobrodružství, která zažil od doby, kdy se naposledy setkali.

Poprvé se potkali v Pedlarově chodbě. Bylo to široké, přelidněné prostranství, kde se obě malé děti v prvních dnech potulovaly a doufaly, že tam najdou nějaké jídlo. Elija však později zjistil, že je to velmi nebezpečné místo. Kupovaly a prodávaly se tam děti a často se stalo, že je prostě někdo ukradl.

Tehdy k dětem v pološeru přistoupil zavalitý muž s tlustými pažemi a jen jedním okem. „Chcete jídlo, děti?“ zeptal se. Jeho hlas zahřímal tak, že Elija jenom přivinul sestru k sobě a poodešel pryč. Na muže se nepodíval ani s ním nepromluvil.

„Oni jsou postižení, pane,“ ozval se jiný hlas. Elija se rozhlédl a uviděl kluka, sotva o trochu staršího než on, jak rychle kráčí k nim. Huňaté vlasy mu ve světle pochodní úplně hořely.

Tělnatý muž se zamračil. „Ty máš jejich papíry?“

„Jistě, pane. Podívejte.“ Hoch strčil muži pod nos tlustý svazek papírů a Elijovi pošeptal: „Nechoď s ním, kamaráde. Je to zlý člověk. Pojď raději se mnou.“

Než se Elija stihl rozhodnout, zrzavý kluk popadl Em a rozběhl se napříč Chodbou. Obratně kličkoval mezi davem, načež Elija vyrazil za ním. Neměl na výběr. Jenže bylo pozdě. Tlusťoch zahodil neužitečné, falešné papíry a zaječel. Začal je pronásledovat, ale byli naštěstí dostatečně rychlí a on příliš tlustý.

Rubin je provedl bludištěm tunelů do menší, dobře osvětlené Chodby, kde leželo jídlo na stolech. Nikdo nechtěl platit, nikdo neřval, když si brali, a mohli jíst, kolik chtěli. Když pak Rubin zmizel, Elijovi už se nikdy nepodařilo tuhle Chodbu najít, a když o ní povídal ostatním Obyvatelům, smáli se mu nebo mu říkali, že je blázen.

Rubin v klidu a s potěšením sledoval, jak jedí. Konečně, když měly obě děti dost, jim řekl: „Já jsem Rubin a pocházím z Ráje.“

Elija žvýkal a pak polkl. Nechtělo se mu pustit chuť jídla pryč z úst, ačkoli snědl, co mohl, spíš ještě víc.

Zrzek se zazubil. „A teď mi řekněte svá jména a můžeme se skamarádit.“

„Já jsem Elija a tohle je Em. Emly.“ Cítil, že to nedostačuje, a proto dodal: „Nevím, odkud pocházíme.“ Rubin účastně přikývl, načež se ho Elija zeptal: „A kde je ten Ráj?“

„To je daleký východ Města,“ vysvětloval Rubin. „Moc krásné místo. Všichni muži jsou vysocí a ženy hodné a žijí ve vysokých zlatých věžích. Pořád tam svítí slunce, dokonce i v noci, a každý kluk má psa. Takový je zákon.“

Elija na něj podezřívavě hleděl. Bál se, že se mu ten kluk vysmívá. „Tak proč jsi tady?“

„Abych vás zachránil před tamtím chlapem.“

Elija se zamračil. Díky plnému břichu mu to pomaleji myslelo.

Potom starší hoch řekl: „Já vím, co si myslíš, Elijo, a jsi očividně chytrý člověk. Ptáš se sám sebe, proč bys mi měl věřit. Neznáš mě o nic víc než toho jednookého muže s hodně krátkýma rukama. Třeba mám v úmyslu prodat vás lupičům.“

Ale neprodal je tomu zlému člověku. Ukázal jim, kde najdou jídlo, čerstvou vodu a safírový mech, koho mají vyhledat, když chtějí najít práci, a komu je naopak potřeba se vyhnout, odhalil jim i nejbezpečnější místa ke spánku a taky ty části Chodeb, kam vůbec chodit nemají. Nakonec si našli jedinečnou římsu v Chodbě modrého světla. A tam byli prozatím v bezpečí.

Rubin ovšem jednoho dne zmizel. Elija si myslel, že se vrátil do onoho proslulého Ráje, a doufal – snad odejdou za ním. Pamatoval si jen polohu toho místa – východ Města. Dozvěděl se však, že Chodby a břehy na východě jsou ty nejnebezpečnější. Tam prý šli jen zoufalci a ti, kdo pronásledují bohy smrti.

Elija, uvězněný v temnotách kanálu, se znovu probral. Měl hrozný hlad a na boku, kde se mu do masa tvrdě zařízlo lano, cítil krutou bolest. Z očí se mu vykutálely další slzy.

Slyšel pouze kvílení proudu, praskání lan a svůj vlastní dech. Pak dech zadržel a zaposlouchal se. Nejdřív neslyšel nic, ale potom, až na hranici slyšitelnosti, zaznamenal nějaký pohyb. Byly to kradmé, vlhké kroky. Elija se vyděsil a srdce mu skočilo až do krku.

Ještě víc než lupičů i smrti samotné se bál přízraků, které obcházely v nejhlubších prostorách Chodeb, v prastarých komnatách, postavených dávno předtím, než na zemi vkročila lidská noha. Rubin říkával, že to jsou duchové mrtvých Obyvatel. Žárlí na ty živé a vtahují je dolů do nekonečné temnoty, aby zažívali stejný osud jako oni. Pak se Rubin zasmál a dodal: „Žijeme ve tmě se zatracenci ze země, tak proč bychom se měli bát takových přízraků?“

Elija se jich však bál stejně. Ve snech ho sužovaly obrazy přízračně bílých prstů, sahajících po něm ze tmy za římsou. Probouzel se vyděšený a mlátil kolem sebe, přitom mu jen přejel po kotnících nebo po špičkách uší vítr.

V téhle změti lan se teď cítil bezmocný jako nikdy předtím. Snažil se zůstat co nejvíc v klidu. Oči měl zavřené a pokoušel se nedýchat a nevzlykat. Uši však napínal, aby mu neušel onen zvuk, který zaslechl předtím. Slabé a pro jeho vystrašenou mysl slídivě se jevící kroky, našlapující na vlhký kámen.

Pak najednou přes šumění vody jasně uslyšel hlasy. Burácivý mužský a pronikavý, ječivý hlas nějaké ženy. Nato se mezi ně vmísil ještě třetí, chraplavý a hrubý. Ti lidé se pohybovali dost daleko, Elija je sotva slyšel, ale byl si jistý. Nechal strach strachem a zhluboka se nadechl.

„Pomoc!“ zakřičel. „Pomozte mi! Jsem tady dole! Prosím, pomozte mi!“

Na chvilku se rozhostilo ticho a potom se hlasy ozvaly o něco blíž.

Trvalo celou věčnost, než odstranili zbytky mostu, a chvilku se bál, že ze své lanové pasti vyklouzne a spadne. Pevně se držel a vždycky, když mu cukající lana narazila do pohmožděného boku, vykřikl bolestí.

„Je to kluk,“ promluvila ta žena. „Napůl mrtvý.“

Vtom Elija ucítil, jak jeho paži sevřela silná ruka. Vytáhla ho nahoru a odvalila na cestu. Chlapec neměl v nohách žádnou sílu – zhroutil se jako loutka. Jeho oči nebyly uvyklé světlu, proto ho ve světle pochodně silně štípaly. Zamžikal a za chvilku se mu podařilo rozeznat nad sebou několik tváří.

„Děkuju,“ řekl. „Bál jsem se, že umřu.“

Lidé hleděli na něj, pak se podívali na sebe navzájem, načež žena řekla: „Malý džentlmen. Máma tě naučila děkovat.“ Zasmála se a muži se zachechtali. „Vstaň, mladíku.“ A zvedla ho na nohy. „Tady nezůstaneme. Můžeš jít s námi.“

Elija se jim snažil říct, že je moc unavený a nemůže ještě ani chodit, ale oni si ho nevšímali. Nemotorně tedy srovnával krok se ženou, zatímco parta pokračovala v chůzi. „Jmenuji se Elija,“ řekl těm lidem, ale nikdo z nich neodpověděl.

Šli dlouho, velkými i malými tunely. Většinou se pohybovali směrem dolů, spolu s proudem, vodu měli po pravé straně a hrubou, vlhkou zeď po levé. Elija nic z toho nepoznával, i když v jednu chvíli uslyšel v dálce zvuk, který mu připomínal Žravou bránu. Zazníval ale z příliš velké dálky, takže si nemohl být jistý. Chvíli šplhali do kopce, pak zase sestupovali po dlouhých, rozdrolených a kluzkých schodech, přičemž po jejich pravé straně zela temná rokle. Stále směřovali dolů a Elija si pomyslel, že takhle hluboko v Chodbách ještě nikdy nebyl. Měl v hlavě mlhavo a nohy ho bolely – přemítal, jestli jsou pořád ještě v Chodbách, nebo už v nějaké cizí zemi, o níž nic neví. Zkoušel si vzpomenout, co mu o odlehlých Chodbách vyprávěl Rubin. Ten byl totiž zlatým dolem na informace, studnou, která nikdy nevysychala, a Elija si zapamatoval jen malou část z toho, co Rubin za dlouhé dny vypravování řekl.

V čele šla žena, která držela pochodeň, a vedle ní Elija. Čas od času se na ni podíval. Byla obalená mnoha vrstvami otrhaného oblečení jako všichni Obyvatelé. Její nohy však vězely v těžkých botách, což v Chodbách platilo za ceněnou vzácnost. Proto Elija usoudil, že je určitě důležitou osobou. Občas se pokusil rozhlédnout, aby viděl, kolik lidí s nimi jde. Ve tmě svítila spousta pochodní – osob mohlo být tak dvacet. Sem tam uslyšel výkřik nebo zasténání. V tu chvíli se žena vždycky na něj podívala a zašklebila se. Hoch netušil, co ten úšklebek znamená.

Když už si myslel, že nebude schopný udělat další krok, žena se konečně zastavila a řekla mu, že si může odpočinout. Dorazili do úzké chodby, otesané jen nahrubo a suché. Elija celý vyčerpaný padl na zem. Chvíli dřímal. Potom oči znovu otevřel. Kolem něj sedělo několik lidí a jedlo. Chlapci bolestivě zakručelo v žaludku.

Olízl si suché rty. „Prosím, mohl bych dostat trochu jídla?“

Všichni se podívali na ženu. Ta kývla, a tak jeden z mužů podal Elijovi krajíc šedého chleba. Kluk dychtivě jedl a přitom si prohlížel společníky. Žena, která zřejmě platila za jejich vůdkyni, byla vysoká a silná, oblečená v hadrech. Ty obaloval plášť, jenž kdysi možná býval modrý. Měla dlouhé šedivé vlasy a rudý, přísný obličej. Říkali jí Badger. Muž s hlubokým hlasem byl obrovský, vyšší než kdokoli, koho kdy Elija v Chodbách viděl, a měl rozložitá ramena a veliké ruce. Pořád se na Eliju díval a usmíval se, přičemž mu lezlo pár zašedlých zubů.

„Prosím vás,“ ozval se chlapec neklidně, „já bych rád šel zpátky do Chodby modrého světla. Mám tam přátele. Chci najít svou sestru. V té bouři se mi ztratila.“

Dlouho bylo ticho, až si myslel, že to zase přejdou bez povšimnutí. Pak se k němu Badger nahnula a vycenila zuby. Elija si hned vzpomněl na rosomáka a na jeho širokou tlamu se žlutými zubisky.

„Chodba modrého světla, jo?“ řekla. „Náhodou právě tam jdeme. Za pár dní. Máme tam nějakou práci. Vezmeme tě k tvým kamarádům, hochu.“

Za řeči jí přeběhla po linii vlasů a pak dolů po obličeji tlustá veš. Vzápětí se zase vnořila do šedivého copu. Elija to viděl a představil si, jak se ten pletenec hmyzem jenom hemží. Ale pokusil se na ni usmát, protože jí byl vděčný za její laskavost.

Jestlipak se ten starý, nevlídný muž a Anny-Mae dostali v pořádku domů? A je Em s nimi? Poprvé od bouřky spal klidně.

Když se probudil, už ho tahali na nohy a vydávali se znovu na cestu. Přemítal, jak daleko asi tentokrát půjdou. Jídlo ho trochu posilnilo, takže směle pochodoval vedle Badger; občas se na ni podíval – byl rád, že našel přítelkyni. Zase šli bez zastavení několik hodin. V jednu chvíli se museli všichni protahovat dlouhým, úzkým tunelem, naplněným do poloviny vodou. Tunel se stáčel a zabočoval tak dlouho, až si Elija myslel, že nikdy neskončí. Šlo se mu ale mnohem snadněji než dospělým a napadalo ho, jak se asi podaří projít tomu obrovskému muži. Nicméně se mu to povedlo, poněvadž uslyšel jeho hlas burácet za sebou.

Na konci dlouhého pochodu, během něhož se jen jednou zastavili na jídlo a odpočinek, prolezli úzkou puklinou ve skále a vyšli na širokou hlavní cestu. Elija se rozhlížel. Střecha tunelu se tyčila tak vysoko, že na ni světlo z pochodní ani nedosvítilo. Středem cesty tekl malý potůček, ale jinak byla úplně vyprahlá a pokrytá prachem. Dole po proudu Elija cosi zahlédl – vypadalo to jako velikánský most, klenoucí se přes cestu. Nahoře po proudu byla jen černočerná tma.

Badger zavelela zastavit a její společníci sebou žuchli na zem. Někteří se začali hrabat v hadrech a hledat jídlo a pití, jiní okamžitě usnuli. Elija měl hlad a s nadějí se rozhlížel, ale všichni se od něj odvrátili, dokonce i Badger. A tak s kručícím žaludkem tvrdě usnul.

„Kluku! Probuď se. Hej, kluku!“

Ucítil ve svém uchu čísi horký dech. Zalechtalo ho to a zavrtěl se, pak se ve spánku o kousek odsunul.

„Kluku!“ Ostré prsty ho píchly do ušního lalůčku. S trhnutím se probral. Chtěl vykřiknout, ale ucítil na ústech hrubou ruku, která mu tiskla rty k zubům. Poděšeně otevřel oči a pátral v šeru. Přes obličej mu visely něčí zacuchané vlasy, takže sotva viděl. Usilovně se snažil uhnout.

„Chlapče, poslouchej mě. Musíš být potichu,“ zasyčel kdosi. „Budeš zticha?“

Kývl a nabral dech, aby mohl zaječet hned, jakmile ruka na jeho ústech povolí. Jenže věznitel nebyl hloupý.

„Musíme utéct,“ uslyšel pak. Pomalu mu začalo docházet, že ten věznitel je taky dítě. Vlasy se z jeho obličeje trochu stáhly a Elija se rozhlédl. Ostatní pořád leželi tam, kde dopadli, jako hromady rozházených hadrů. Chrápání se rozléhalo po celém tunelu. Elijův věznitel stále držel ruku na chlapcových ústech, ale nyní se odtáhl a Elija viděl, že je to dívka, starší než on, s dlouhými, hustými a špinavými vlasy. Měla bledý, hranatý obličej.

Nahnula se a naléhavě mu řekla do ucha: „Musíme utéct dřív, než se dostaneme do jejich tábora. Jsou to lupiči, zabijí nás a pak snědí.“

Zavrtěl hlavou. Mýlila se. Ti lidé ho přece zachránili. Starali se o něj. O lupičích už samozřejmě slyšel, ale myslel si, že jsou něco jako přízraky – něco zlého, o čem člověk slýchá, avšak co nikdy neviděl. Pokusil se promluvit. Naklonila hlavu blíž k jeho a opatrně uvolnila sevření ruky na jeho puse.

„Zachránili mě,“ zašeptal.

„A proč to podle tebe udělali?“ zasyčela. „Z dobrosrdečnosti?“

Elija věděl, že v Chodbách žijí dobří lidé jako třeba Rubin nebo ten nevrlý, starý muž, jehož naposledy viděl s Em. A hluboko uvnitř cítil, že tihle, k nimž se přidal, takoví nejsou.

Znovu se nejistě rozhlédl. Jeskyně byla úplně tichá; všichni spali jako zabití. Svítila jen jedna pochodeň a hlídač, sedící pod ní s otevřenými ústy, rovněž podřimoval. Odplížit se pryč bude snadné. Jenže Eliju útěk do tmy děsil víc než riziko smrti z rukou jeho nových přátel.

Zavrtěl hlavou. „Já zůstanu.“

Dívka se zamračila. „Zabijí tě.“

„Vždyť v té tmě umřeme taky.“

„Umřeme, pokud zůstaneme tady.“

Elija cítil, jak mu po tvářích stékají slzy. Dívka se na něj mračila – obočí se jí scvrklo do tvaru velkého V. Jak to, že se vůbec nebojí? myslel si.

„Tohle je hojně využívaná cesta,“ vysvětlovala mu. „Dávala jsem pozor na krysy. Celé hodiny jsme žádné neviděli, ale tady je jich plno. Krysy najdeš jen tam, kde jsou lidi. To znamená, že tu někde poblíž lidi žijí. Schováme se ve tmě, než kolem půjde někdo další, někdo s pochodní.“

„Ale to taky můžou být zlí lidi.“

„Tohle jsou zlí lidi.“ Pokrčila rameny a rozhlédla se, jako kdyby už ho ze svých plánů vyloučila. „Jestli tady zůstaneme, zemřeme,“ opakovala.

„Já zůstanu,“ řekl jí Elija, otočil se k ní zády a schoulil se do klubíčka. Pevně zavřel oči. Odhadoval, zda pořád hlídkuje vedle něj, a pokoušel se usnout. Svíral ho strach. Co jestli měla pravdu? Má Badger s ostatními v úmyslu je zabít? Konečně celý vyčerpaný zadřímal.

Zdálo se, že uplynulo jen několik okamžiků – najednou ho vzbudil zlostný řev a pronikavý jekot.

„Ta mrcha mě kousla!“ zafrkal čísi hlas. Ozvalo se plesknutí a další bolestivý výkřik. Elija pevněji zavřel oči a stočil se. Cítil, jak se páchnoucí vzduch kolem pohybuje. Spáči se převalovali a sedali si. Potom znovu zazněl přidušený výkřik a Elija otevřel oči.

Ve světle pochodně viděl, jak hlídač drží tu dívku. Nohy jí visely nad zemí, ale kopala vší silou a oháněla se volnou rukou. Rudnul jí však obličej a pozvolna slábla. Elija s vykulenýma očima pozoroval, co se děje.

Ostatní se smáli nečekané zábavě. Badger vstala, bez spěchu na sobě narovnala a uhladila hadry, načež přešla k zápasící dvojici. Dívka zvedla nohu a kopla ženu do hrudi. Badger po té chabé ráně jenom zabručela.

„Mám ji svázat?“ zeptal se hlídač Badger. Ta se šklebila a mnula si hruď.

„Když ji poneseme, akorát s tím budou potíže,“ odpověděla. „Zabij ji.“

Otočila se a podívala se dolů na Eliju. Přikrčil se k podlaze. Badger mu dál nevěnovala pozornost.

Dívka přestala zápasit. Oční víčka se jí chvěla, a když ji hlídač postavil na nohy, zhroutila se vpřed. Jednou rukou si ji přidržel a druhou vytáhl z pouzdra u boku rezavý nůž.

Elija se zhluboka nadechl, odrazil se, se skloněnou hlavou vyběhl a vrazil přímo do hlídače. Udeřil hlavou do kožené vesty, kterou měl hlídač na holém trupu. Uslyšel, jak muž hekl a upadl nazad. Elija dopadl na ohromné tělo a uklouzl po něm. Pokusil se vstát, ale ztratil rovnováhu. Rozhlédl se. Zahlédl však jen hořící pochodeň a nesouvislý pohyb. Čísi ruka ho popadla za paži a vytáhla nahoru.

„Mám tě, ty spratku,“ řekl mužský hlas.

Pak uviděl, jak se světlo pochodně prudce rozhoupalo, někdo vydechl a ruka na jeho paži náhle povolila. Elija se od muže odtáhl a díval se, co se děje. Dívku nikde neviděl a netušil, kam má běžet. Uslyšel jen její zapištění: „Tudy!“ Potácel se tedy za zvukem jejího hlasu. Upadl přes tělo ležící na břiše, ale hned zas vyskočil a běžel za jejím hlasem. Vzápětí ho někdo srazil úderem do ramene. Zakopl, ale ten člověk ho hned vytáhl za krk nahoru.

„Nemel se!“ zavelela Badger, jenže Elija, šílený hrůzou, se v jejích rukou tak dlouho oháněl, až jí vyklouzl. Vyběhl směrem, odkud podle jeho domněnek vycházel hlas té dívky – bohužel narazil přímo do kamenné zdi. Znovu spadl, ale pak uviděl v tunelu díru. Vyškrábal se na kolena a vlekl se tunelem do pusté tmy. Potom se vydrápal na nohy a s rukama před sebou rychle postupoval dál. Za chůze přejížděl prsty po zdi; snažil se pospíchat a přitom nespadnout. Podlaha najednou poklesla a hoch opět upadl. Skulil se po mírném svahu a ocitl se v mělké kaluži. Něco ho v boku bolelo, ale vstal a šel dál. Křik za ním už se ztrácel.

Vtom zaslechl šepot. Nestihl utéct, za paži ho chňapla něčí ruka. Strachy zakňoural a chtěl uprchnout, ale ruka ho svírala jako kleště.

„To jsem já!“ promluvila najednou dívka.

Elijovi divoce bušilo srdce. Skoro nemohl dýchat.

„To je dobrý, to jsem já,“ opakovala. „Jmenuji se Amita.“

Trochu se uklidnil. Cítil, jak hromové dunění v jeho hrudi zpomaluje. „A já Elija,“ zamumlal. „Jak jsi mě v té tmě našla?“

„Slyšela jsem na kamení tvoje kroky. Šoural ses jako starý chlap.“

„Co teď budeme dělat?“ skučel. „Kam půjdeme?“ Eliju znovu mocnou silou sevřel strach z toho, že se tu ztratí.

„Půjdeme zpátky,“ odpověděla.

„Zpátky?“

„Půjdeme zpět a vezmeme si pochodeň. Měl jsi pravdu, ve tmě zůstat nemůžeme.“

„Ale co když nás chytí?“

„Nebudou nás čekat. Myslí si, že jsme moc vyděšení.“

Elija byl moc vyděšený, ale věřil Amitě čím dál víc, a proto se s ní nehádal.

„Bude to snadný,“ soudila a pokyvovala, jako kdyby chtěla ubezpečit jeho a možná i sebe. „Nejspíš znovu usnuli, takže my prostě vlezeme dovnitř a sebereme pochodeň.“

Elija o tom chvíli přemýšlel. Zamračil se. „Jenže co když se rozhodli, že už spát nebudou? Badger třeba chtěla jít dál.“

„Tím líp. Můžeme je z bezpečné vzdálenosti sledovat. Ve tmě nás neuvidí a přes všechny zvuky, které vyluzují, nás ani neuslyší. Až se dostanou tam, kam mají namířeno, tak se rozhodneme, co uděláme.“

Elija neměl k plánu žádné výtky, ale přece řekl: „Potřebujeme jídlo a vodu.“

„Já vím,“ souhlasila.

Nakonec to opravdu bylo tak snadné, jak Amita předpovídala. Lupiči nespali, pokračovali v cestě za svým neznámým cílem. Děti už zdaleka slyšely jejich povyk a vklouzly do hlubokého výklenku v kamenné zdi, aby je mohly nechat přejít. Skupina teď nesla dvě pochodně, jednu v čele výpravy a druhou na konci. Dali se snadno stopovat – jeden z lidí dokonce upustil poloprázdný kožený měch na vodu, po němž děti okamžitě dychtivě skočily.

Šli dlouho, připadalo jim to jako celé hodiny. Konečně odhadli, že už jsou asi poblíž cíle, poněvadž lupiči začali nějak pospíchat. Elija byl ušlý a vyčerpáním vrávoral, už téměř nedokázal držet tempo. Vtom uslyšel výkřiky a smích – to mu dodalo trochu energie. Lupiči se zastavili a Elija s Amitou se přiblížili k nim. Dávali pozor, aby zůstali mimo dosah světla z pochodní.

Skupina se zastavila u vysoké, úzké praskliny ve zdi. Drali se, jak se chtěli dostat skrz, a ještě se přitom ve spěchu tlačili a strkali do sebe. Děti slyšeli hlas Badger – všem jim hlasitě nadávala. Skupinka se pomalu zmenšovala, až zmizela úplně jako voda v rouře, a zanechala po sobě jenom ticho a tmu.

Děti popošly vpřed. Chvíli počkaly a pak prolezly puklinou do té největší Chodby, jakou kdy Elija viděl. Síň se zvedala vysoko nad jejich hlavy až ke střeše, přes kterou slabě pronikalo dovnitř šípy sluneční světlo. Vzduch tu byl lehčí a čerstvější. Elija v úžasu zjistil, že vidí.

Daleko vpředu se středem Chodby kroutila široká řeka. Mezi nimi a řekou ležel prostorný břeh, který protínaly cestičky z prken. Nad tokem se klenul most ze zrezivělého kovu a trámů, přes nějž právě spěchala Badger s celou svojí výpravou. Nadšeně jásali, protože přicházeli domů, a děti slyšely, jak se smějí a zpívají. Na vzdáleném konci Elija rozeznával osadu, sestavenou z chatrčí a stanů. I v šerém světle se dalo poznat, že je to velká komunita. Na návsi uprostřed, osvětlené paprsky světla, se shromažďovaly desítky lidí; pravděpodobně chtěli lupiče přivítat doma.

Děti se na sebe podívaly. „Kam teď půjdeme?“ zeptal se Elija.

„Tam,“ řekla Amita s jistotou a ukázala napravo. „Řeka teče tím směrem, a když půjdeme po jejím proudu, nakonec se dostaneme ven.“

Elija se té vyhlídky zalekl. „Ale já nechci jít ven,“ odporoval. „Chci jít tudy,“ ukazoval proti proudu řeky.

„To bychom šli zpátky, zpátky do kanálů.“ Její hlas zněl unaveně a netrpělivě.

„Vždyť ano, šli bychom domů!“

„Tvůj domov je v kanálu, ale můj ne!“ vyjela na něj.

„Chci najít sestru,“ zakňoural. Najednou klesl do dřepu a objal si kolena.

„Tvou sestru odnesla bouřka. Nejspíš je už mrtvá,“ řekla mu Amita bezohledně. Pak si povzdechla, klekla si vedle něj a položila teplou paži kolem jeho ramen. „Jen se snažím, abychom se dostali do bezpečí.“

„Já chci jít domů,“ vykřikl.

„To není tvůj domov,“ opakovala. „Žádný kanál není domov. Domov je místo s teplými postelemi a jídlem v kuchyni, a je tam denní světlo. A lidi, kteří se o tebe starají. Musíme najít cestu zpátky na denní světlo. Ve tmě zůstat nemůžeme.“

„Tady není tma,“ oponoval Elija a objal své nohy ještě pevněji. Do mysli se mu vkradly škaredé vzpomínky. Denní světlo znamenalo bolest, zoufalství a ponížení. Elija a Em vždy hledali úkryt v temných koutech, sklepeních a komorách. Noc představovala čas bezpečí.

Amita zhluboka vydechla a vstala. Podívala se napravo a pak bez ohlédnutí vyrazila tím směrem. Elija chvíli váhal, ale pak vyskočil a pospíšil si za ní.

Tu noc spali stočení u sebe v závětří kamenného sloupu, zapuštěného hluboko v břehu. Usnuli dlouho předtím, než den skončil, a neviděli, jak se ze šera od západu pomalu vynořilo rudé světlo. Přeletělo k nim a za chvíli už se koupali ve světle barvy krve.

Kapitola 5

Město kdysi bývalo svaté.

Dávno, když se slunce otočilo a svět se změnil ve zcela jiné místo, přijela na písečnou pláž nejzápadnějšího pobřeží nové země skupina mořeplavců. Na přání svých bohů založili na vrcholku kopce sídlo, které se pak stalo obchodním přístavem a následně v průběhu milénia i městem. Jednou podlehlo krutým mečům nájezdníků, ale postavili je znovu a krví nasáklou zem starého města pokryly nové budovy a cesty.

V novém městě byly cesty vystavěné z bílého kamene, vysoké věže potažené zlatem a chrámy ozdobené řezbami hrdinů, bohů a zvířat. Muži a ženy se procházeli ulicemi, oblečení v drahých robách, které pokrývalo zlato, stříbro a perly. Ve vlasech nosili peří a korálky a občas si i malovali obličeje, aby vypadali jako jejich bohové. Bohové viděli jejich nadutost a smáli se jim. V mžiku celé město zničili. Zemětřesení zbořilo věže i vysoké paláce, všichni lidé zemřeli a jejich krev se vsákla do země. Přežil jen jediný člověk, samozřejmě dítě – nevinná dívka.

Tisíc let pak bylo město opuštěné…

Elija Rubinovo vyprávění přerušil: „Co se stalo s tím dítětem?“ zeptal se.

Rubin se na chvíli zamyslel. „Dlouho se jen tak potulovala krajem. Byla bosá a jejími jedinými přáteli byli ptáci a zvířata. Spávala s hlavou zabořenou v teplé liščí kožešině a vrabci ji přikrývali svým peřím. Nakonec dorazila k vysokým horám. Přátelští orli slétli dolů, vynesli ji, ona přeletěla hory a už ji nikdy nikdo neviděl.“

Elija zklamaně stáhl tvářičku a Rubin se zachechtal: „A teď zpátky k mému vyprávění.“

Město bylo opuštěné po tisíc let, na hromadách mrtvých vyrůstala tráva a v chodbách běhaly krysy. Pak přišli noví nájezdníci s lesklými meči a štíty.

Chovali v úctě písně o hrdinech minulosti a znovu postavili budovy. Vystavěli chrámy svým bohům, a dokonce i starým bohům města. Byli to zbožní lidé a za jejich doby zažívalo město nejdelší klid ve svých dějinách. Ti lidé vybudovali knihovny, divadla, nemocnice i školy. V srdci města se rozkládaly zelené parky s kašnami a trávníky. Jenže do města dorazily zprávy o vzdálené válce a lidi je začali opouštět. Nejdříve odešli vojáci se svými přívrženci, potom jejich rodiny. Zvěsti z dálky začaly být velmi vážné a politikové i správci odešli hned po vojácích. Za nimi pak rychle následovali obchodníci a kupci. Zůstali jen chudí a staří lidé. Setrvali na místě, neměli totiž na výběr. Ztratili veškeré spojení se zbytkem světa a bez obchodu jim zbylo sotva tolik, aby přežili. Jejich životy byly bídné po mnoho generací. Parky a louky zpustly, kamenné budovy se zřítily a lidé sdíleli své ubohé domovy s krysami. Avšak lidské srdce je silné. Populace vzrostla a město pomalu začalo znovu ožívat. Muži vzali nástroje a počali se protloukat divočinou. Oseli slabou hlínu osivem a modlili se za déšť. Na kraji města na zelené trávě se objevila malá stáda ovcí, koz a prasat. Opět se zrodila primitivní obchodní komunita.

A nakonec lidi zase začali stavět. Na prastarých vrstvách budov, srovnaných zemětřesením se zemí a svržených nájezdníky, rozdrolených a zanedbaných, nasáklých krví tisíciletí, začalo pomalu vyrůstat současné Město.

Rozrostlo se jako nikdy předtím, zhltlo omšelé osady na svých okrajích, spolykalo řeky, kopce a uložilo je nejprve do dřeva a pak do kamene. Už tu nestály věže ze zlata, nebyly tu řezby z drahých dřev, jen samý kámen a neústupný postup směrem k severu, jihu i východu. Továrny a dílny chrlily do vzduchu kouř a všichni ptáci uletěli, zvířata utekla. Samozřejmě kromě krys. Kolem celého Města byly vybudovány veliké zdi. A pak, sotva práce na nich skončily a lesklé bronzové brány se zavřely, vyrostly o kus dál ještě vyšší zdi. Čas od času se kruhy bran otevíraly a vypouštěly armády vojáků, které Město vysílalo ven, aby pacifikovaly a drancovaly vzdálené země.

Objevilo se sedm velkých rodin, které začaly Městu vládnout. Sedm domů se jmény Guillaumových a Gaetaových, Sarkoyových…

„Tenhle příběh znám!“ přerušil Rubina Elija. „Je to vyprávění o Nesmrtelném a jeho bratřích.“

„V tom případě,“ opáčil Rubin, založil si ruce a opřel se, „už ti nic víc říct nemůžu. Všechno, co ti o dějinách Města mohu povědět, už znáš.“

Chvíli bylo ticho a potom Emly dloubla bratra do žeber. Elija nesměle pronesl: „Řekni mi to stejně. Může se to lišit.“

„Víš to jistě?“

„Ano. Prosím.“

„Ty Rodiny se jmenovaly Guillaumovi, Gaetaovi, Sarkoyovi, Vincerusovi…“

„Broglanhovi, Khanovi a Kerrovi,“ dokončil Elija.

„A,“ řekl Rubin se zadrženým dechem, „přišli do Města před tisíci lety. Nikdo neví, odkud pocházeli…“

„Ale jsou velmi důležití.“

„Byli důležití, Elijo, ale některé z Rodin vymřely, členů ubylo nebo se Rodiny samy skryly před mocnějšími bratry.“

„A oni opravdu byli bratři?“

„Možná. Ale žili velmi dlouho, měli mnoho potomků a říká se, že ani bohové si nepamatují, jestli kdysi byli bratry nebo ne.“

„Jsou to bohové, Rubine?“

Rubin zavrtěl hlavou. „To nevím. Tohle mi vyprávěl otec, který je dobře znal. A já se ho zeptal na to samé. A on se mě na oplátku otázal, co je podle mě bůh. Dlouho jsem o tom uvažoval a potom jsem řekl, že bůh je nějaká oddělená bytost, neomezená časem a kauzalitou nebo zákony přírody tak, jak my je známe. A on odpověděl – ano, v tom případě byly Rodiny opravdu bohové.“

Elija hleděl na svého přítele. Nerozuměl jeho slovům, ale přikývl a Rubin se znovu zasmál.

„Otec mi povídal, že do Města přišli proto, aby přinesli mír, spravedlnost a vědění. A nakonec nám žádnou z těchhle věcí nedali. Dnes jsou prosycení chamtivostí a neřestmi; pohltili všechno bohatství a vydechují jenom zkaženost. A císař, jehož nazýváme Nesmrtelným, ale který se ve skutečnosti jmenuje Araeon, je ze všech nejhorší…“

Elija si zacpal uši, celý poděšený těmi nebezpečnými slovy.

Rubin ho poplácal po rameni. „Neboj, Elijo. Tady jsme v bezpečí. Můžeme tu sice každým dnem umřít, utopit se v proudu, mohou nás zabít a sníst lupiči, či je možné, že se ztratíme ve Whithergu nebo nás popraví hlídky. Ale aspoň nemůže císař slyšet, co si povídáme. Tady dole jsme před ním v bezpečí.“

„Jsme ztracení!“

Elijovo příjemné snění o dnech, strávených s Rubinem, nyní skončilo a nastoupila každodenní realita. „Jsme ztracení,“ opakoval Amitě.

Nekonečně se vlekli. Jenže řeka meandrovala, vytvářela veliké kličky, takže postupovali jen pomalu. Nemohli se dát hlavní cestou podél říčního břehu, jelikož byla moc příkrá a kluzká, a tak se vydali k výchozu z bílého kamene, který v dálce zahlédli. Až tam budeme, řekla Amita, můžeme kámen využít jako orientační bod a odtud zamířit ke zdroji denního světla. Jenže světlo už sláblo a Elija před sebou sotva viděl Amitin obrys. Za chvíli bude tma tmoucí a oni budou opravdu ztracení.

„Měli bychom se vrátit zpátky do tunelů,“ naříkal, a ne poprvé. Pořád měl slzy na krajíčku.

Amita se zastavila. Až po kolena stála ponořená v lepkavém bahně.

„Nejsme ztracení,“ řekla mu s obvyklou sebedůvěrou, „ale myslím, že jdeme špatnou cestou.“

„Támhle vidím kámen,“ odpověděl Elija a ukázal na záblesk po jejich levé straně.

Děvče zavrtělo hlavou. „Myslím, že než se tam dostaneme, už nebude vidět.“

„A nemáme vodu ani jídlo.“

A tak si sedli, poražení a bezradní. Tajemné růžové světlo, které viděli předtím, se ukázalo daleko vpředu po jejich pravé straně.

„Tam bychom měli jít,“ řekla Amita Elijovi a ukázala tím směrem.

Elija se tam podíval, ale cítil jenom strach. Zakroutil hlavou.

„Je to oheň,“ odporoval, „takže je tam nebezpečí.“

„Jestli je to oheň, bude tam i jídlo,“ přesvědčovala ho Amita.

Elijovi při zmínce o jídle bolestivě zakručelo v žaludku. Předchozího dne našli vodu. Stékala proudem z místa vysoko nad nimi. Chutnala po hlíně, ale oni ji zadrželi, nabrali, a když se napili, na chvíli zase měli trochu síly. Od doby, kdy naposledy jedli, však uplynuly už více než dva dny. Elija znovu zavrtěl hlavou. „Já se bojím.“

„Ty se bojíš červeného světla?“

Kývl. Červená byla barva krve, barva bolesti.

„Vždyť je to světlo,“ vysvětlovala. „A světlo my potřebujeme. Ve tmě jsme úplně bezmocní.“

Elija neklidně mžoural. „Jak se tam dostaneme? Vidíme ho každý den jen několik minut.“

„Jsem si jistá, že řeka teče tím směrem. Musíme to tam zkrátka střihnout.“ Ukázala přes bahnitý břeh.

Elija už mnohokrát přecházel takovéhle břehy a podle lesku bahna dokázal odhadnout, že je nebezpečné. „Půjdeme po březích,“ odpověděl jí. „Je to moc nebezpečné. Můžou tam být mělké sklepy. Mohli bychom propadnout dovnitř a zemřít.“

„Já nevím, co jsou břehy nebo mělké sklepy. Tam se půjde těžko. Ale třeba tam budou cestičky.“

Jenže žádné cestičky se neobjevily. Děti se musely znovu brodit bahnem, z čehož je po chvíli bolely nohy i hruď. Vyskytl se i nový nepřítel – bzučely kolem nich celé roje hmyzu, který je štípal a dostával se jim do vlasů, do očí i do úst. Žádný z nich to ještě v tunelech nezažil. Neustálé otravné nalétávání se skoro nedalo vydržet.

Červené světlo už pohaslo a Elija zjistil, že dívku před sebou nevidí.

„Amito!“ vykřikl zděšeně. „Kde jsi?“

„Tady!“

Ucítil, jak ho popadla za paži a vytáhla k sobě.

„Tady. Chytni se tohohle.“ Nahmatal dřevěnou tyčku, zabořenou hluboko do bahna, a pověsil se na ni.

„Je to kus plotu,“ řekla mu dívka do ucha.

Jak se zbytky světla ztrácely, slyšel jen vzdálené pištění. Znělo to jako křik stovek nemluvňat a Elija tuhl hrůzou.

Když se probudil, cítil se jaksi podivně příjemně. Vězel až po kolena v tuhém bahně, které mu zároveň podpíralo stehna i záda, takže si skoro připadal odpočinutý. Znovu uslyšel ten kňouravý zvuk, ale tentokrát silněji. Otevřel oči a spatřil denní světlo – to ho velmi překvapilo. Bylo to takové zastřené, husté denní světlo, avšak viděl v něm lépe než kdykoli za dost dlouhou dobu. Po těch letech bylo příjemné znovu vidět. Elijovi se hned zlepšila nálada. Zvedl hlavu. Amita ležela vedle něj a tvrdě spala. Před spaním se přivázala k dřevěné tyčce, aby v noci nespadla do řeky. Až teď Elija viděl, že je hezká. Tlusté světlé prameny vlasů jí spočívaly na tváři.

Rozhlížel se. Nahoře po proudu řeky, kde se rozkládala osada, vládla pouze tma. Napravo, směrem, jímž šli, se řeka klikatila a mířila k jasnějšímu světlu. To světlo bylo stejně neproniknutelné jako tma, ale hoch přesto poprvé cítil radost z toho, že ho Amita donutila jít právě tímhle směrem. Udělali správně, že šli za světlem. Třeba Em našla světlo také.

Dloubl do přítelkyně. „Amito, je světlo.“

Jenže dívka pořád tvrdě spala. Pohodlně se tedy opřel o bahnitý břeh a přemýšlel, jak z kalu vyprostí svoje nohy. A najednou uslyšel tlumené hlasy. Strnul, zdvihl hlavu a znepokojeně se rozhlížel. Nejdřív v pološeru viděl jen snižující se bahnité břehy, až potom zahlédl jiskry – byla to světla ze dvou pochodní. Připlouvala po řece k němu. Natáhl se a zprudka vrazil do Amity. Hned nato jí pošeptal do ucha:

„Nehýbej se. Někdo sem pluje.“

Ucítil, jak se s trhnutím probudila. Zvedla hlavu a vykulila na něho oči. Kývl hlavou po proudu řeky. Podívala se přes něj tamtéž.

„Nějaká loďka,“ řekla. „Buď zticha. Neuvidí nás.“

Skutečně to byla loďka. Elija nikdy žádnou neviděl. Na kanálech v Chodbách loďky nebyly. Položil hlavu na zem a Amita na něj i přes sebe nahrnovala bahno. Už tak byli dost umazaní a Elija neměl strach, že by si jich ti lidé všimli. Vypadali zkrátka jako dvě hrudky v záplavě bahna.

Zaslechl jemné pleskání a pak praskání kůže. Přibližovalo se to.

„Jenom mrháme časem,“ stěžoval si čísi hrubý hlas, jenž se ve velkém, otevřeném prostoru podivně rozléhal.

Další hlas zaskřípěl: „To je tvůj čas tak cenný, Leele? Co bys jinak v tomhle pěkným ránu dělal? Snídal v paláci spolu s císařem?“

Žena se zachechtala a Leel kňouravě odpověděl: „Vždyť já jen tak. Každý ráno tudy plujeme, veslujeme a vidíme pokaždý to samý. Blokáda už tam je víc než rok. Ale to já jen tak povídám.“

„A já ti povídám,“ ozval se druhý muž, „abys dělal, co ti říkám, a jednoho dne mi poděkuješ. Když se do toho pustí naši chlapci, najdou tam spoustu kořisti. Mrtví námořníci jsou snadná kořist. A živí taky. Uřízneme jim uši a budeme mít plno zlatých náušnic. Přece o to nechceš přijít?“

Znovu promluvila žena: „Bitva u Couldenského zálivu. Tisíce padlých. Před patnácti lety to bylo…“

„Jasně, mami,“ řekl muž spokojeně. „Pět let jsme žili jen z kořisti z téhle bitvy.“

„Starý Crawly říká, že jsme ji prohráli,“ soudil Leel. Zvuk jeho hlasu už se vytrácel. „Modré kůže nás rozdrtily.“

„V tom není rozdíl, hochu,“ chlácholil ho muž. „Kořist jako kořist.“

Elija pomalu zvedl hlavu. Viděl, jak na řece pluje široký, plochý obrys. Pádla na obou stranách se zlehka pohybovala nahoru a dolů. Loďka mířila ke světlu a postupně se zmenšovala. To světlo nyní zářilo tak jasně, že z něj Eliju až bolely oči. Znovu v něm zahlodal strach.

Kapitola 6

Bartellus s dítětem dlouho putovali Chodbami, než spatřili někoho živého. Nejdřív vedla cesta stále dolů a zas dolů. Chodby se zužovaly a zmenšovaly, až tvořily pouhé tunely. Bartellus už začínal věřit, že již nemohou dojít hlouběji pod Město, že za chvíli ucítí žhnutí zemského jádra, když tu najednou Chodby začaly znovu prudce stoupat, vysoko nad světlo z jeho pochodně. Přemítal, jak hluboko se asi pohybují a jak je to dávno, co lidé tyto velké síně postavili. Vzpomněl si, co Archange říkala o Městě, zbudovaném nad starším městem.

„Nevíš, kde to jsme?“ zeptal se děvčete, ačkoli odpověď už dopředu odhadoval. Dívka zavrtěla hlavou.

Chodba byla suchá a prašná, jako kdyby se jí voda po staletí ani nedotkla. Přitom se nacházeli dost hluboko pod tunely, které sbíraly vodu z bouří. Jak mohou být tak nízké úrovně takto suché? Bartellus pokrčil rameny a pustil problém z hlavy. Nebyl žádný architekt ani inženýr. Pouze voják.

Pokračovali dál a dívka se ho pořád držela za ruku. Zanedlouho se před nimi objevil konec velkolepého kamenného mostu. Vypadalo to, jako by překlenoval širokou, suchou cestu – možná to kdysi bývala řeka, dumal Bartellus. Jistě ne cesta. Zvedl pochodeň, ale stejně nedohlédl, jak je most vysoký, natož jak daleko sahá. Ohromné schody začínaly dost vysoko nad jejich hlavami. Jako by ten most byl zhotovený pro obry.

„Přejdeme?“ zeptal se děvčátka. Přesvědčil se už, že to dítě má instinkt a na základě toho, kde se pohybovali, pak ví, kam jdou. Působila sebejistě, ačkoli Bartellus hádal, že takhle hluboko ani ona nikdy předtím nešla. Byl rád, že ta malá rozhoduje za ně oba. Komunikovali spolu jedině takto.

Pozorně se rozhlédla kolem sebe a pak přikývla.

Sehnul se, vzal ji a postavil na první obrovský schod. Pak jí ukázal, ať uhne dál dozadu, a jakmile ustoupila, hodil hořící pochodeň na schod vedle ní. Skočila vpřed, zvedla ji a posvítila mu.

Bartellus se rozhlédl. V jednom zaprášeném rohu ležela hromada polámaného dříví a velké kusy trámů. Jako kdyby je tam koštětem nametl nějaký obrovitý stavitel mostů. Bartellus přitáhl dva větší kusy k základně mostu a nahoru přidal několik bytelných úlomků dřeva, čímž zhotovil dva provizorní schody. Kdyby se tudy museli vracet, mohou se po nich dostat zase dolů.

Schody mostu byly moc vysoké, dítě na ně nemohlo samo vylézt. Bartellus je tedy pokaždé zvedl a teprve pak se na schod vydrápal sám. Šlo se jim nesnadně, a když se dostali až na vrchol mostu, připadalo mu, že skoro nepostupují. Stáli spolu ve tmě. Nic se tu neozývalo, dokonce ani krysy. Od té bouřky měl Bartellus stále nastražené uši a poslouchal, zda nezaznamená zvuk tekoucí vody. Představil si, jak na ně v šeru útočí přílivová vlna, která je smete z mostu jako zrnka prachu.

Ale voda nikde nešplouchala, neozývalo se vůbec nic. Bart tedy sebral síly, aby mohli pokračovat, a naposledy se rozhlédl. Vtom uviděl dole pod nimi jakousi bílou šmouhu. Napínal staré oči, chtěl rozpoznat, co to je. Zjistil, že je to obrys člověka, oblečeného do bílých šatů. Stál u základny mostu, odkud před chvílí odešli. Bartellus otevřel ústa a málem na něj zavolal, když vtom mu najednou zatrnulo. Ta postava nenesla pochodeň. Bez světla nemohl v Chodbách žádný člověk přežít. Voják si hned vzpomněl na příběhy, které s obavami a někdy i s požitkem vyprávěli Obyvatelé o tvorech žijících v hlubinách. Říkali jim přízraky. Zakroutil nad tím nesmyslem hlavou.

„Počkej,“ řekl děvčeti.

Ale když se na to místo znovu podíval, postava byla pryč. Upřeně hleděl do tichého příšeří. Dítě ho zvědavě pozorovalo. „To nic,“ pronesl Bart.

A tak pokračovali dál, až sešplhali na druhý konec mostu. Poté začala cesta prudce stoupat, takže oproti předchozímu stálému klesání nyní zažívali opak. Nejprve šli vysokými chodbami, ty se pak zmenšily, zúžily a začaly být vlhké. Brzy už opět procházeli podél proudu jako před tím, než přišla bouřka. Bartellus tenhle tunel neznal, ale děvče zřejmě vědělo, kde jsou. Voják žasl, že malá má pořád ještě sílu jít, když on sám měl pocit, jako by mu nohy měly každou chvíli upadnout. Utkvěle sledoval pochodeň. Až dohoří, nejspíš tady zemřou.

Uvažoval, že se na chvíli zastaví. Vtom však uslyšeli hlasy a zarazili se. Ze tmy k nim přicházeli čtyři lidé s jedinou pochodní. Jakmile uviděli Bartella s dívkou, ihned zůstali stát.

Vůdce, malý postarší muž se šedivou bradkou, se bál, a když se k nim přiblížil, bylo v jeho tváři znát podezření. Pohyboval se obezřetně jako krab; při nejmenším náznaku nebezpečí by zřejmě utekl.

„Kam jdete?“ zeptal se drsně a podíval se krátkozrakýma očima nahoru na Bartella.

Voják se divil, jak je mohli starý muž beze zbraně a malá dívka tak vyděsit. Ale potom si všiml, že jsou všichni čtyři ještě starší. Někteří měli různá zranění a bouřka se s nimi zjevně nemazlila. Nepochybně se báli lupičů nebo vůbec kohokoli, kdo byl silnější než oni. Někde uvnitř se Bartellus pobaveně usmál. On sám si připadal slabý jako moucha, a tihle ubozí lidé se ho přesto báli.

Natáhl před sebe prázdné ruce a promluvil k nim: „Přežili jsme bouřku. Hledáme cestu zpět do Chodby modrého světla.“

„My všichni jsme přežili bouřku,“ zavrčel muž mrzutě. „Kdybychom ji nepřežili, nebyli bychom tu.“ A plivl na zem, aby to potvrdil.

„Můžete nám říct, jestli se nacházíme někde poblíž našeho cíle?“ zeptal se Bartellus.

„Já tu vaši Chodbu modrého světla vůbec neznám. To je někde za Žravou bránou?“

Bartellus pohlédl na dívku a ta sebevědomě přikývla.

„Tak to jste Vzdálení. My za Žravou bránu nechodíme. Je moc nebezpečná a přicházejí odsud hlídky. A taky bouřky.“

„Já jsem tam nějakou dobu žil,“ odpověděl Bartellus. „A žádné hlídky jsem neviděl.“

„Po bouřce si víc troufají,“ pokračoval stařec. „Berou Obyvatele jako havěť a bouřka tuhle havěť vždycky na chvíli vyplaví. Hlídky vstupují do Chodeb, a zatímco my jsme oslabení, dělají čistku.“ Vlhce zakašlal a znovu si odplivl.

„A kam jdete vy?“ zeptal se ho Bartellus.

Muž se na něj podezíravě zahleděl. „Proč to chcete vědět? Co pro vás znamenáme?“

Bartellus pokrčil rameny. „Možná máte namířeno někam do bezpečí. Třeba bychom mohli jít s vámi.“

„Kdybychom o něm žvanili před každým, kdo se ptá, asi už by to nebylo bezpečné místo,“ řekl muž a zlostně se na ně ze strany podíval.

Ostatní tři klopili oči k zemi a neklidně popocházeli. Stařec zakroutil hlavou. „Nic od vás Vzdálených nechceme. Přinášíte jenom potíže. Nechte nás být.“

Odcupital pryč a všichni čtyři zase zmizeli v šeru. Jejich pochodeň se za chůze neklidně pohupovala. Bartellus pohlédl na děvče a pokrčil rameny. Dívka ukázala směrem, jímž měli už předtím namířeno. Znovu vyrazili.

Po nějaké době zaznamenali zvuk Žravé brány, a to už věděli, že se dostali na známé území. Bartellovi se ulevilo, poněvadž věděl, že teď už s pochodní vydrží. Mohou si tedy na chvíli odpočinout. Seděl, opíral se zády o suchou zeď a se zavřenýma očima přemítal o dlouhé a klikaté cestě, po níž sem došli. Nikdy by nenašel cestu zpátky do Chodby, kde se setkal s těmi dvěma ženami, ale dívenka možná ano. Nyní už s jistotou věděl, že do kamenné chodby, v níž potkali bojovnici Indaro, je nevyplavil proud. Někdo je zachránil, vytáhl je z vody a přenesl do bezpečí. Za jakým účelem? Rozhovorem s Archange se nic nedozvěděl, bylo mu však jasné, že ta žena ví, koho před sebou má. Zmáhala ho únava, nemohl se na problém řádně soustředit. Zatoulal se v mysli k událostem posledního dne.

Najednou si na něco vzpomněl. Začal se vrtat v kapse u boku a z jejího spodu vytáhl kousek látky, který strhl z krku mrtvole. Byl už napůl suchý, ale přece trochu provlhlý a zmuchlaný do pevného žmolku. Opatrně jej rozmotal a natáhl. Dívenka ho vážně pozorovala tmavýma očima.

Bart si myslel, že ten kus látky je kapesník nebo šátek, ale nebylo to jedno ani druhé. Byl to kruh, vyrobený z jemné gázy a na okrajích jemně vyšívaný nití, která kdysi měla barvu. Tvůrce přichytil ke krajům také dva maličké kousky kovu. Voják vzal jeden z nich do krátkých bolavých prstů a hleděl na něj. Přesunul kov blíž k pochodni a mžoural na něj přimhouřenýma očima. Stárnoucíma očima však nerozeznával nic. Tázavě se podíval na dívku – natáhla ruku. Podal jí látku. Zadívala se na ni, pak vzala i druhý kousek kovu a přiložila oba k sobě.

Vzhlédla k Bartellovi – zřejmě pochopila, k čemu ta věc je. Přiblížila oba kousky kovu k zemi a předvedla s nimi běh. Vzal je od ní a znovu si je prohlížel. Ano, byla to zvířata, možná pes a kůň. Nebo osel. Obě dovedně vyrobená ze zlata.

„Je to osel?“ zeptal se.

Mírně zkřivila rty a Bartellus v tom poznal náznak úsměvu.

„Nebo kůň?“ Na tohle kývla. Pak zvedla ruce nad hlavu, načež si je ladně spustila na ramena. Sklonila hlavu a zamrkala na něj. Gesto bylo tak šelmovské a komické, že se rozesmál.

Tedy závoj. Dámský závoj, zatížený při krajích zlatými zvířátky. Bartellus se na děvče usmál a podal mu závoj zpět. Chvíli spokojeně seděla a laskala maličké tvory, přejížděla jim malým prstíkem po drobných hřbetech a ocasech.

Bartellus přemýšlel, proč měla tetovaná mrtvola kolem krku ženský závoj. Byl to důkaz lásky, nebo zkroucená vražedná smyčka? Znovu dumal i o značce, kterou nesl mrtvý muž na paži. Sebral kousek klacíku a namaloval to S do prachu před sebe.

„Nevíš, co je tohle?“ zeptal se dítěte. Podívala se na něj, lehce se zamračila a potom zavrtěla hlavou.

„Já taky nevím,“ řekl jí. „Ale je mi to povědomé. Bylo to… nakreslené na paži toho mrtvého člověka, kterého jsme našli.“

Její srdíčkově tvarovaný obličej se znovu zachmuřil. Voják sám sebe proklínal. Jaký mělo význam připomínat jí bratra? Nebo dobu, kdy ještě žil?

Bartellus si povzdechl. „Je čas jít,“ naznal. Dívka si uvázala závoj pevně kolem krku. Popleskala maličká zvířátka, pak vyskočila a chytila se ho za ruku.

Trvalo jim ještě skoro půl dne, než došli do Chodby modrého světla, než spatřili známé římsy a vodní vír. Bouřka napáchala mnoho změn. Uviděli několik lidí, které znali, ale bylo tu i mnoho nových. Bartellovi se ulevilo, když v sídle našel Starého Hala. Vyzáblý starý muž, jehož strážili čtyři urostlí synové, platil v hořejších Chodbách za hlavní zdroj jídla a čisté vody. Bartellus došel až k němu a znovu sáhl do kapsy. Našel zlatou minci, kterou v mělčinách vykopala Anny-Mae. Ukázal ji jednomu z Halových synů. Ten ustoupil stranou a pustil ho na otcovu římsu.

Starý muž dřepěl na zemi a obklopovaly ho zásoby sáčků s jídlem, hrnce s vodou a pivem a košíky s chlebem a kořínky. Vzhlédl a potěšeně, skřehotavě se zasmál. „Bartelle, mysleli jsme, že jsi mrtvý! Mnoho z nás za poslední dny umřelo.“ Zarmouceně vrtěl hlavou, ale zda pro zmařené životy, nebo ztracený užitek, to Bartellus nedokázal odhadnout.

„Přivedl jsem zpátky to děvčátko.“ Bartellus si poprvé uvědomil, že nezná její jméno. „Elijovu sestru.“

„Malou Emly?“ řekl Starý Hal. „A Liju?“

Bartellus zavrtěl hlavou.

Starý Hal se zamračil a pokynul jednomu ze svých synů. Ten dal Bartellovi dva čerstvé bochníky chleba, nějaké sušené maso a velký džbán vody. Bartellus mu podal zlatou minci. Starý Hal zahrabal v dřevěné krabičce a vrátil mu zpátky pět stříbrných říšských. Bartellus na ně hleděl. Zlatý říšský odpovídal pěti stříbrným. Přemítal, zda starý obchodník udělal chybu a jestli mu o tom má říct, když vtom mu muž řekl: „Zlato má v Chodbách větší cenu než pět stříbrných.“ Pokrčil rameny. „Tak to je.“

Bartellus uklidil mince, popadl jídlo a vracel se k Emly.

Uplynulo mnoho dní, než starý voják usoudil, že je nezbytné vyjít s další hledačskou výpravou. On i Em se dobře najedli, odpočali si a pořád mu ještě zbývaly čtyři stříbrné. I poté, co jim oběma přinesl čisté oblečení a pro sebe zahnutou dýku. Stříbrňáky by jim sice vydržely dlouho, jenže on už dostával nabídky k práci a nemohl je pořád odmítat. Odmítněte práci, když se bez ní obejdete, bohové ledu a ohně si toho všimnou, a když pak bude nouze, práce se nenajde. Takovou měl starý voják filozofii. A navíc se rychle začal nudit.

Nesnadné ovšem bylo rozhodování, zda vzít děvče s sebou. Ať půjdou kamkoliv, ocitne se v nebezpečí, ale když tu zůstane sama, nebude v bezpečí rovněž. Jedna stará porodní bába nabízela, že se o dítě postará, jenže ta by ji nedokázala ubránit ani před hlídkami, kdyby přišly, ani před lupiči – kéž by je bohové zatratili. Bartellus se ptal Starého Hala, jestli by mohl vzít Emly pod svou ochranu, ale ten se jen zasmál a zavrtěl hlavou. Navíc dívka vynikala dovednostmi, které mohla hledačská výprava potřebovat. Měla bystrý zrak a pohybovala se nízko u země, tudíž dokázala zahlédnout věci, jež ostatní neviděli. Taky byla lehká a mohla jít tam, kam jiní nemohli.

A tak jednoho rána, když vznosnou střechou Chodby modrého světla proniklo matné světlo, vyšli Bartellus s Emly znovu na cestu. Šli s nimi ještě čtyři další a všichni společně mířili k Ostražité propusti. To bylo hlavní stavidlo, které filtrovalo přebytečnou říční vodu. Když panoval vysoký stav vody, chodila výprava většinou právě tam. Tekla tam po bouřce čistá voda a sbírání kořisti šlo snadno. Na tomhle místě se také Obyvatelé scházeli a vyměňovali si novinky a klepy.

Jejich šestičlenná výprava měla dobrý čas. Zastavili se pouze jednou u Žravé brány. Vůdkyně, hubená a šlachovitá žena jménem Ysold, ukázala dolů na mechanismus brány. Bartellus viděl, že jeden z převalujících se sudů, které pohlcovaly proplouvající trosky, nyní chybí.

Jakmile došli na místo, kde mohli zase mluvit, přitočila se Ysold k němu.

Mrkla na něj. „Mám informaci,“ řekla vychytrale.

Bartellus se zakabonil.

„V informaci jsou peníze,“ pronesla zase. Pořád se tvářil nechápavě, a tak podrážděně pokračovala: „Žravá brána se rozpadá, člověče. Je narušená. Při příští bouřce se možná uvolní další sud. Za chvíli nebude nic, co by zachycovalo všechno to smetí, které se z Města splachuje do Chodeb. Nižší tunely se začnou ucpávat, pak ty vyšší, a nakonec i samotné Chodby. A brzy bude celé Město zaplavené.“

„Copak bránu nikdo neudržuje?“

Zavrtěla hlavou. „Byly časy, kdy pravidelně posílali dolů skupiny, které ji opravovaly. Ale přestali s tím už před mnoha lety. Proč, to nevím.“

Bartellus tázavě hleděl na tu houževnatou starou ženu s očima jako trnky, zabalenou ve staré dece, v níž si udělala díry na ruce. Jak dlouho tu asi žije? Věděl, že nemá smysl se jí ptát. Řekla by to, co odpovídají všichni: „Odnepaměti.“

„Někdo by ale za takovou informaci zaplatil. Někdo mocný,“ řekla.

Kývala na něj, chtěla tím svá slova ještě zdůraznit, ale on to přešel bez povšimnutí. Když býval on ten mocný, sotva ho zajímalo, co se děje pod ulicemi Města. Kdyby někdo vylezl ze stoky a řekl mu, že v mechanismu, který přežvýkává splašky, chybí jeden sud, se zlou by se potázal a možná by si ještě vykoledoval pořádný kopanec do zadnice.

„Je to důležitá informace,“ odpověděl jí přátelsky, „ale nevím, komu bych ji řekl.“

Byla to pravda. Císařské paláce byly přímo prolezlé samými správci. Armády se nemohly pohnout bez houfů písařů, kteří sepisovali vagóny papírů. Nové cesty a mosty se stavěly až poté, co je zaznamenalo a majetek si díky tomu nahrabalo tisíc poradců. Dlouhé, stále více nestálé zásobovací linie, po nichž do Města putovalo jídlo a zásoby, byly předmětem stálých rozprav poradců, palácových úředníků, správců a samozřejmě i generálů.

Ale kdo se zabýval tím, co se děje pod ulicemi Města? V tom dalším Městě, které denně poskytovalo životně důležité služby – neviděné, přehlížené, a přitom nezbytné.

Ysold svraštila čelo. „Císaři, samozřejmě,“ opáčila nedočkavě. „Někdo by to měl Nesmrtelnému povědět.“

Pak si všimla, že výprava se loudá, a obořila se na ně, aby drželi tempo. Vyzdvihla vysoko svou pochodeň a pospíšila si dopředu.

Bartellus vzpomínal, kdy naposled viděl císaře. Byl to ten nejhorší den jeho života. Vroucně si přál, aby toho muže už nikdy nespatřil.

V čele výpravy hbitým krokem pochodovala Ysold po široké kamenné cestě, lemující líný proud po jejich pravé straně. Šest členů se táhlo za ní, Em a Bartellus, který nesl pochodeň, šli až na konci.

Najednou Ysold vykřikla a Bartellus v témže okamžiku zahlédl po své levé straně pohyb. Sehnul se, otočil, a vzápětí mu kolem líce proletěla hůl. Ohnal se pochodní, čímž zachytil čísi šikmo vedenou ránu. V pohybujícím se světle pochodně spatřil černé obrysy. Zaútočil na něj neznámý muž, veliký a statný. Ale taky pomalý. Jakmile znovu máchl holí, starý voják vytáhl dýku a v otočce rozřízl muži předloktí. Útočník hned upustil hůl a jeho ruka ochabla. Zavrčel a se skloněnou hlavou vyrazil po Bartellovi. Bart, zády k proudu, uskočil do strany, ale upustil pochodeň. Tvrdě dopadl na zem a zaúpěl, protože se bolestivě uhodil do kolena. Přinutil se vstát. Útočník předtím spadl na kraj proudu a už se znovu zvedal na všechny čtyři. Bartellus ho prudce nakopl do žeber a muž zapadl do kanálu. Ani nevykřikl a zmizel.

Bartellus se obrátil a rozhlížel se po Emly. Neviděl ji, a tak doufal, že utekla někam do tmy. Slyšel výkřiky, rány a zvuky rvačky, jenomže svítila jen jedna pochodeň, a ta ležela na druhém konci jejich výpravy. Vtom voják uviděl muže se zdviženým mečem, jak ohrožuje schoulenou postavu na zemi. Znovu vytáhl dýku a s vycvičenou přesností ji vrhl. Zabodla se útočníkovi přímo do hlavy. Svalil se jako kámen. Bartellus se rozběhl k ležící ženě, avšak ta už se nehýbala.

Další z jejich výpravy, hezkou ženu, odtahoval do tmy muž ozbrojený nožem. Bartellus vyrazil k nim, jenže muž ho uviděl a jediným pohybem podřízl ženě hrdlo. Pak ji pustil a zmizel v tunelu za svými zády.

Bartellus zaklel a obrátil se k jedinému, kdo přežil. Byl to mladík a zoufale se bránil muži s mečem. Neuměle třímal dřevěnou, na koncích okovanou tyč, zatímco útočník ho neústupně tlačil zády k proudu. Hoch byl zraněný a hrbil se bolestí.

Bartellus vykřikl a útočník se otočil. V ruce třímal krví potřísněný meč. Bart na něj skočil. V jeho starých kostech se rozproudila zuřivost. Sekl po mužově hlavě. Útočník ale uhnul a máchl mečem směrem k Bartovu břichu. Bartellus se naštěstí neohrabaně stočil stranou.

„Můj meč proti tvému noži, starochu,“ zavrčel útočník s černými vousy a zazubil se.

Bartellus neodpovídal. Zhluboka se nadechl a sbíral dlouho nepoužívané dovednosti. Oba muži chodili v kruhu, načež si černovousý chlap dovolil pohlédnout stranou. Hledal svoje společníky.

„Nikdo ti nepomůže,“ zabručel Bartellus a poprvé za celou věčnost zas pocítil, jak se mu hruď chvěje vzrušením z boje. Proudila jím síla. Pak začal čas zpomalovat. Bart, jak chodil v kruhu, cítil jílec dýky, příjemný a známý v jeho dlani, povrch kamenné podlahy pod bosýma nohama a sílu v ramenou i v nohou. Byl připravený a vyrovnaný.

Muž s vousem vyrazil vpřed a máchl mečem po Bartellovu hrdlu. Byl tak pomalý, že se starý voják málem rozesmál. Měl všechen čas na světě k tomu, aby se odklonil, veškerý čas ve vesmíru, aby si zvolil bod a vrazil dýku muži přímo do podpaží, čímž zároveň našel srdce.

Útočník se svalil do prachu a ležel tak klidně, jak dovede jen mrtvý člověk. Bartellus zvedl osamocenou pochodeň a zasadil ji do pukliny ve skále.

„Emly!“ zakřičel. Všechna jeho síla najednou zmizela a vrátil se tolik známý strach. Všude bylo ticho a on přes bolest v hrudi sotva dýchal. Rozhlížel se. Ysold byla pryč, nejspíš spadla do proudu. Přežila jediná žena. Byla v bezvědomí, ačkoli se zdálo, že zranění nemá. Bartellus si povzdechl. Srdce mu usedalo lítostí.

Pak najednou vyběhla ze tmy malá holčička a voják v tu chvíli na svou bolest dočista zapomněl. Přiběhla až k němu, vrazila do něj a on se sehnul a zvedl ji do výšky. Držel ji u sebe a cítil, jak se mu ulevilo. Bylo mu slabo, a tak se i s dítětem v náručí opřel o zeď tunelu.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se jí. „Nejsi zraněná?“

Hleděla na něj, a tak znovu zopakoval: „Nejsi zraněná?“ Zavrtěla chlácholivě hlavou. Po chvíli ji postavil a přešel k ženě. Byla napůl v bezvědomí. Seděl u ní dlouho, dokud nezemřela.

* * *

Vrátil se v myšlenkách zpět k onomu slunnému dni, kdy naposled odjížděl z domova. Vypadalo to, jako když spolu dva přátelé zvolna jedou na vyjížďku a chvílemi si povídají. Bartellus měl nyní při zpětném pohledu neurčitý pocit, že byl Astinor Redfall nějak zasmušilý. Na co asi myslel jeho starý kamarád, když ho, nevědomého, vezl k soudu?

Generál žil na vzdáleném východním předměstí Města, v zemědělském kraji Salaba. Většina půdy, přes kterou tehdy jeli, patřila jemu. Kdo teď asi vlastní tu zem? přemítal potmě. Dostal ji můj starý přítel jako platbu za zradu? Navzdory všemu, co se stalo, tomu stejně pořád nemohl uvěřit.

Než se dostali na místo, trvalo jim to skoro celý den. Jeli přes uspěchaný Burman Far, špinavé uličky Linda, bohaté Otaro a konečně skrz palácové prostory. Nespěchali. Bartellus si i nyní raději myslel, že kamarád se zdráhal vydat ho tak rychle jeho osudu. Když dorazili na rozlehlý bulvár s názvem Clarion, jako vždycky se zastavil a díval se nahoru na palác. Poprvé ho viděl už jako dítě, ale vždy žasl nad jeho krásou. Byl vytesaný z růžově červeného kamene, jehož původ dnes již nikdo neznal. Císařský palác uchvacoval zrak a oslňoval rozum. Muži se chvíli přeli o to, kolik je v paláci věží a věžiček. Odpověď neznali. Ano, člověk mohl projít kolem celého paláce a spočítat je, ale to by sečetl pouze ty vnější. Uvnitř paláce bylo z každého okna vidět na minarety, každé vnitřní nádvoří obklopovaly věžičky, každičké úzké schodiště stoupalo k další věži. O vnitřním uspořádání neexistoval žádný známý plán. Kdo by jej chtěl zhotovit, zešílel by u toho. Jemu třeba řekli, že je tu šedesát sedm bání. Neměl důvod přemýšlet o tom, jestli je to pravda nebo ne. Neměl matematické nadání. Matematikové, filozofové, astronomové a věštci docházeli k císaři v celých houfech. Byli to učení muži, každý svým způsobem. Uměli mluvit o souladu hvězd, pohybu planet, moudrosti ročních dob a vznešenosti přílivu a odlivu. Ale kolik je v císařském paláci věží, to věděli pouze bezstarostní ptáci.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Město.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.