Důvěrně známý hlas vyštěkl slovo v jazyce, který poznali jen tři další v místnosti. Golem strnul, ale oběť nepustil. Druhý, kterého D’Laque poštval proti ostatním, také ztuhl. Vlčí jezdec zalapal po dechu a sáhl do pláště. Pozdě. Jeden ze zbývajících golemů už se řítil přes pokoj a natahoval se po něm. Aramitovi se podařilo pod mohutnými pažemi proklouznout, ale vrazil do zdi a pustil předmět, který používal k ovládání golemů. Věc s klapnutím dopadla na zem a odkutálela se.

D’Laque po ní sáhl. Na medailón i jezdcovu ruku šlápla těžká železná noha. Muž v plášti hlasitě zavyl, hledě na krvavou kaši, která bývala jeho dlaní, a zhroutil se na podlahu, kde sténal a svíjel se v agónii.

v nakladatelství FANTOM Print

Ohnivý drak

Ledový drak

Vlčí přilba *

* Připravujeme

FANTOM Print

2005

Copyright © 1989 Richard A. Knaak

Translation © 2005 Hana Vlčinská

Cover © Jan Patrik Krásný

ISBN 978-80-7398-653-7 (ePub)

ISBN 978-80-7398-654-4 (mobi)

I.

Mrazivý vichr rozlehlých Severních planin rval dvěma jezdcům pláště a pokoušel se připravit je o jedinou skutečnou ochranu. Jeden z nich větru nevěnoval pozornost, i když mu chvílemi hrozilo, že ho shodí z koňského hřbetu. Druhý jezdec, který byl stejně jako jeho společník zahalený do pláště, se čas od času podíval na prvního, jako by na něco čekal. Brzy však obracel pohled zpátky k nekonečnému bílému světu před nimi – a obzvlášť k rozeklanému, zrádnému pásmu ledem pokrytých štítů na obzoru.

Pobídl koně vpřed, věděl, že pokud dokáže přesvědčit své zvíře, druhé ho bude následovat. Pobízením však zrychlil jen nepatrně; koně už toho hodně vytrpěli, ve skutečnosti to byli poslední z původních šesti, se kterými vyrazili.

Pomalý krok ho hněval, věděl však, že nemá na vybranou. Zvířata, po kterých toužil, by byla zahynula dávno předtím, zima na Severních planinách by na ně měla ještě zřetelnější účinky než na koně, na kterých oba jeli.

Už mu bylo špatně ze zimy, špatně ze sněhu a ledu – měl však na vybranou? Ostatní bojovali mezi sebou nebo – a to bylo horší – byli mrtví či se z nich stali zrádci, což bylo v jeho očích totéž. Rozhněvaně zasyčel a zneklidnil tak oba koně. Nějakou chvíli mu trvalo, než je utišil. Jeho společník jen nadskakoval na hřbetě svého zvířete, jinak se ani nepohnul. Stejně to nebylo třeba. Měl nohy přivázané ke koni.

Bylo to nezbytné.

Jeli dál, a jak se dostávali blíž a blíž k horám, změnil se jezdcův hněv v nejistotu. Kdo ví, jestli tu doopravdy získá spojence. Téhle zemi vládl největší zastánce tradic jeho druhu a tyto tradice byly v rozporu s jezdcovými vlastními touhami, jmenovitě s touhou osobně vládnout vlastnímu i ostatním druhům. Podle zákonů, kterými se řídilo narození jeho druhu, byl nezpůsobilý. Měl by být spokojený jako otcův vojevůdce a vévoda vládnoucí klanu, ale nebyl. Věděl, že ovládá větší, mnohem větší moc než mnoho z otcových bratrů.

Jenže kvůli několika značkám…

Závěj před ním se zvedla a stále rostla.

Tyčila se nad ním i jeho společníkem a zakrývala výhled na krajinu.

Závěj jim ukázala oči, bledé, ledově modré oči – a strašlivé spáry uzpůsobené k hrabání ve zmrzlé půdě, spáry, které by snadno rozervaly měkké maso.

První ze stráží toho, koho hledal.

Zdálo se, že teď má dvě možnosti – zabít strážce, nebo být zabit – a ani jedna z nich nebyla příliš rozumná.

Koně se začali otáčet a vzpínat. Jen jezdcova obratnost zabránila zvířeti, aby ho neshodilo, a jen provaz, který oba koně poutal k sobě, zabránil tomu, aby nepřišel o společníka. Druhý jezdec se kymácel dopředu a dozadu jako nějaká hračka, ale měl k sedlu přivázané i ruce, takže se nemohl naklonit příliš.

Vedoucí jezdec zvedl ruku a sevřel ji v pěst. Samozřejmě nemohl dovolit, aby kdokoliv z nich zemřel, což znamenalo, že musí strážce zastavit. Začal si cosi šeptat. Věděl, že odvrácení a tím spíš zničení tohoto tvora bude vyžadovat mocné kouzlo.

„Zadrž.“

Černokněžník se zarazil a zastavil, ale magický útok nezrušil. Zahleděl se skrz chumelenici, kterou způsobil strážce, když se zvedal, a konečně si všiml postavy vpravo před sebou. Mág zamrkal.

Postava k němu toporně vykročila, v jedné ruce hůl, kterou očividně ovládala ohromnou sněžnou obludu. Na konci hole pulsoval modrý drahokam. Tvor, který hůl držel, nebyl člověk.

„Jsi na území Ledového draka.“ Hlas měl lhostejný, připomínající zvířený sníh. Bylo na něm něco divného, co nebylo možné určit, protože nebyl k čaroději dost blízko. „Zatím jsi nezemřel díky jediné věci… a to díky tomu, že jsi jedním z pánových příbuzných, že, draku?“

První jezdec zvedl ruku a stáhl si kápi. Tím odhalil dračí přilbu, která měla být patrná, ať už kapuci měl, nebo ne. Kouzelný plášť, který ji ukrýval, mu umožnil cestovat zeměmi lidí, ale teď už ho nepotřeboval.

„Víš, kdo jsem, sluho. Víš, že mne tvůj pán přijme.“

„To záleží na Ledovém drakovi.“

Ohnivý drak zasyčel: „Řekni mu, že vévoda Toma čeká!“

Na podivně vyhlížejícího služebníka neudělalo toto prohlášení žádný dojem. Toma si ho přimhouřenýma očima prohlédl – a vzápětí je doširoka otevřel, protože poznal tvorovu pravou podstatu. Tomův odhad síly Ledového draka stoupl a nepříjemný strach z dračího krále, který předtím bezpečně zatlačil do koutku mysli, přetekl přes mentální bariéry.

Nekromant!

Sluha se otočil. Bylo to stvoření ledu, karikatura člověka. Ještě děsivější bylo, že základní prvek, kostru toho tvora, tvořila zamrzlá postava. Tělo – ať už to byl člověk, drak, elf nebo nějaká jiná podobná bytost – nebylo možné rozeznat. Pohybovalo se uvnitř ledového tvora jako zvrácená loutka. Noha hýbala nohou, paže paží, hlava hlavou. Vypadalo to, jako by někdo užíval oblečení, které ho úplně zahaluje – až na to, že v tomto případě někoho užívalo oblečení. Toma přemýšlel, co se tu během měsíců, které uplynuly od jeho útěku a souboje mezi dvěma lidskými čaroději, těmi prokletými Bedlamy, stalo. Myšlenka na Bedlamy, Azrana a Cabea, upevnila drakovo rozhodnutí. Věděl, že Cabe zvítězil a mezi dračími králi vládne zmatek. Černý byl v odloučení na svém panství, v Lochivaru, a Šedé mlhy, které pokrývaly jeho zem, byly tak tenké, až se mluvilo o tom, že byl s konečnou platností poražen.

Služebník zvedl hůl směrem k monstru, které zůstávalo od chvíle, kdy se vztyčilo, tiché a nehybné. Špička hole mířila na místo, kde podle Tomova odhadu mohl mít netvor hlavu.

Kolos začal znovu klesat do sněhu a ledu. Oba koně zpanikařili a draci je stěží ovládali. Vévoda Toma musel zvednout ruku a načrtnout do vzduchu jakýsi obrazec. Koně se uklidnili.

Sluha se otočil k návštěvníkům a ukázal na Tomova společníka: „A co on? Také si přeje navštívit mého pána?“

„Nepřeje si nic,“ řekl Toma a přitáhl druhého koně k sobě. Pak natáhl ruku, sevřel kápi svého společníka a stáhl ji tak, že bylo možné prohlédnout si tvář a barvu druhého draka. „Nedokáže si přát ani to nejmenší. Je to však přesto pán tvého vládce, pán tvého lorda, král králů a bude se s ním podle toho nakládat a pečovat o něj, dokud se neuzdraví. Je to povinnost tvého pána!“

Zlatý drak, který byl až na výšku a barvu skoro stejný jako Toma, nepřítomně zíral před sebe. Z levého koutku mu ukápla slina a rozeklaný jazyk čas od času vystřelil z úst. Nevrátil se do dračí podoby, možná ani nemohl, a tak vévoda Toma také zůstal v podobě zpola lidského válečníka. Stáli tu dva rytíři v šupinatém brnění, s přilbami ozdobenými dračími tvářemi, jejich skutečnými tvářemi. Zevnitř přilby hleděly ven krvavě rudé oči. Ačkoliv měli zbroj mnohem pevnější než jakékoliv obvyklé brnění, nebyl to oblek, ale jejich vlastní kůže. Jejich předkové si kdysi dokázali přisvojit lidskou podobu a trvalé kontakty s lidmi i výhody, které jim skýtala, způsobily, že se ji naučili přijímat už od narození. Stala se jim stejně přirozenou jako dýchání.

Sluha Ledového draka krátce sklonil hlavu ke králi králů, ať s uznáním nebo výsměchem jeho svrchovanosti. Toma hlasitě zasyčel.

„V pořádku? Smíme jít dál, nebo se tu máme utábořit a počkat na jaro?“ Do Severních planin nepřišlo jaro už od dob před vládou dračích králů. Země teď byla pohřbená pod věčným pláštěm sněhu a ledu.

Tvor ustoupil stranou a ukázal holí na horu, ke které předtím draci mířili: „Můj pán ví o vaší přítomnosti. Přichází, aby se s vámi setkal.“ Zdálo se, že tohle na sluhu konečně udělalo dojem. „Nevyšel na povrch od té chvíle, kdy se vrátil z poslední Rady králů.“

Povrch?

Zvedl se ledový vítr, a než si Toma stačil přetáhnout kapuci zpět přes hlavu, vytrvalá potíž se proměnila ve vyjící, bouřlivou, divokou smršť. Zima, která už tak byla pro ohnivého draka únavně nepříjemná, se proměnila ve skutečně ochromující mráz a hrozilo, že tělesná teplota obou jezdců klesne pod bezpečné minimum. Nebylo vidět ani na krok, Toma viděl jen sníh. Jenom díky provazu věděl, že otcův kůň zůstal blízko.

Před nimi se zastavilo cosi velmi velkého. Toma posílil krotící kouzlo, které vložil na koně.

„Zdravím tě, vévodo Tomo, potomku mého bratra, mého krále. Můj dům je tobě i našemu vládci otevřen.“

Vítr se uklidnil, i když ne natolik jako předtím. Viditelnost se zlepšila tak, že ohnivý drak mohl spatřit svého hostitele. A uviděl další překvapení.

Ledový drak se vztyčil, křídla roztažená, chřtán doširoka otevřený. Byl veliký, na délku dokonce větší než Zlatý. Tohle nebyl ten Ledový drak, který navštívil krále králů těsně předtím, než zavládl chaos. Byl to tvor ve všech ohledech mnohem děsivější než kterýkoliv z jeho prapodivných sluhů. Ledový drak byl hubený, až vychrtlý tak, že se mu dala spočítat žebra, sám mohl být něčím, co vstalo z mrtvých. Dokonce i oči, které se neustále měnily z mrtvolně bílých v ledově modré, vypadaly, jako by měly na život jiná měřítka. Hlavu měl dlouhou a hubenou a z chřtánu pravidelně chrlil oblaka ledového vzduchu.

Během měsíců, které uplynuly od posledního setkání, se pán Severních planin od základu změnil. Tohle nebyl dračí král, kterého Toma čekal, a skoro jistě to nebyl ani ten, o kterého by stál.

Na ústup už ale bylo pozdě a ohnivý drak by necouvl, ani kdyby chtěl. Tenhle tvor byl největší nadějí na otcovo uzdravení a tím i pro Tomův sen o vládě zpoza trůnu. Otázkou teď bylo, nakolik jsou si ještě jeho cíle a cíle Ledového draka podobné.

Jinovatkou pokrytý obr roztáhl ledem potažená křídla a usmál se tak, jak se dračí král usmívá na své bezvýznamné příbuzné. Jako by však za tím úsměvem nebyl žádný cit. Vůbec žádný.

„Čekám na tebe,“ řekl konečně Ledový drak.

II.

V jeho hrůzou zasažených očích vypadala čepel dvakrát delší než dospěl ý muž. Od jílce se kroutily ven dva rohy, podobné beraním, a dodávaly meči ďábelský vzhled. Zbrani říkali Rohaté ostří, byla výtvorem šíleného čaroděje Azrana Bedlama a byla ďábelská. Cabe to věděl až moc dobře, protože ten meč nejen sám použil, ale zároveň byl Azranův syn.

„Tvá krev je moje,“ zasyčela postava, která teď m ěla Azranovu hračku. Bez obtíží kráčela k mladému mágovi, který v panice nemohl najít pevnou půdu pod nohama. Cabe klop ýtal pryč od mohutné, ozbrojené postavy a pokoušel se vybavit si kouzlo, pokoušel se najít cestu z mrtvé, vysušené hlin ěné krajiny nazývané Pustiny. Nemohl říct, jak dlouho běžel. Nakonec ho nepřítel dostihl.

Jeho pronásledovatel se výsměš ně zasmál. Jedinou částí obličeje, nepohřbenou v šerých hlubinách pod dračí přilbou, byly planoucí rudé oči. Byla to falešná přilba, protože tvář pod ní patřila pronásledovateli méně než umně zdobená dračí hlava, kterou p ředstavovala. Dokonce i teď svítící oči zasazené v plazí hlavě přihl ížely s rostoucím tušením.

Byl to drak, jeden z těch tvorů, kteří vládli zemím zn ámým dohromady i jednotlivě jako Dračí říše. Co víc, byl to jeden z vůdců mezi těmi, kdo vládli – a nyn í se rozhodl věnovat tomuto člověku osobní pozornost. Podobných dračích vůdců b ylo jen tucet a tenhle by nazval svým pánem jen jediného z nich.

Cabe byl sám, vydaný na milost dračímu králi.

Něco ho chytilo za nohu a Cabe se zří til na staletí starou, jako kámen tvrdou zem. Když na okamžik otočil tvář k neúprosnému slunci, oslepilo ho. Jakmile vzáp ětí znovu prohlédl, uviděl, co ho strhlo k zemi.

Ruka. Mohutná ruka se spáry, která se vynořila přímo ze země . Dokonce i teď ho odmítala pustit.

Cabe se zmítal a bojoval a až po několika vteřinách si vzpomněl na vět ší hrozbu. Vybavil si ji, až když na něj dopadl jediný stín široko daleko, a to už bylo m álem pozdě.

„Tvá krev je moje,“ opakoval dračí král se spokojeným syčením. Byl stejn ě světle hnědý jako vyschlá zem pod ním a Cabeovi to nedávalo smysl.

Démonický meč zasvištěl dolů – a jen o vlásek minul mladého čaroděje, který se navzdory ruce, držíc í ho za kotník, odkutálel stranou.

Nový úhel pohledu mu odhalil obličej s dlouhým čenichem a úzkýma, krut ýma očima. Tvor připomínal pásovce – ale žádný pásovec není takhle velk ý. Netvor houkl a vynořil se zpod hlíny. Objevilo se tělo vyšší a statnější než lidské, s mohutnýma rukama se sp áry, stejnými jako měla ta, která Cabea držela za kotník.

„Mám je nechat, ať ti utrhaj í úd po údu?“ zeptal se sladce dračí král. „Nebo dáš přednost polibku téhle č epele, Cabe Bedlame?“

Cabe se pokoušel vzpomenout si na kouzlo, ale znovu selhal. Cosi přestřihlo vlákna k jeho moci. Byl bezmocný a neozbrojený. Ale proč?

V mysli se mu ná hle objevil obraz – obraz nenávisti a strachu. Obraz otce, Azrana. Vypadal tak, jak ho Cabe viděl naposledy, pohledný muž s upravenou bradkou a vlasy přesně z poloviny stříbrnými, jako by si jednu polovinu hlavy nabarvil. Stří bro bylo znamením lidského čaroděje a Cabe měl podobné znamení ve vlasech také, š iroký pruh, který vypadal, jako že se chystá pohltit tmavou barvu zbytku jeho vlasů.

„Nechtěl jsi být můj, synu; budeš tedy jejich.“ Azran se laskavě usmál, ale jen proto, že byl velice, velice šílený.

Quel, který se vynořil ze země , mu jakoby na rozkaz sevřel zápěstí. Cabe se snažil vytrhnout, ale tvor byl strašlivě silný .

Slyšel skřípavý dech dračího krále a slunce mu podruhé zastínila postava ve zbroji. Dračí vládce na n ěj plivl, meč připravený ke smrtící ráně. „Tvou sssmrtí p řivedu sssvé klany zpět k životu!“

Cabe nevěřícně zavrtěl hlavou. Věděl, kter ý z dračích králů teď nad ním stojí – ten, který to rozhodně nemohl bý t.

„Ty jsi mrtvý!“

Hnědý drak, vládce Pustin, se zasmál – a ponořil Rohaté ostří Cabeovi do prsou…

* * *

„Neee!“

Cabe se s trhnutím probudil ze snu a zjistil, že hledí přímo do nelidských očí jiného draka. Znovu vykřikl. Drak se přikrčil a utekl z dohledu tak rychle, jak jen mu to čtyři nohy umožnily.

Odevšad zazářilo světlo a zalilo místnost jasem. Zahlédl zelený, kožnatý ocas, mizící pootevřenými dveřmi. Rameno mu sevřela nějaká ruka. Stěží potlačil třetí výkřik.

Nad ním se skláněla Gwen, s dlouhými, až na výrazný stříbrný pruh, ohnivě rudými vlasy. I v šeru si okamžitě všiml smaragdových očí. Snažila se ho uklidnit. Na okamžik se podivil, jak dokáže být stále tak dokonalá. Nebylo to jen díky její magii, která byla svým způsobem silnější než jeho a rozhodně lépe zvládnutá.

„Bylo to jedno z dráčat, Cabe. Je to v pořádku. Ten chudáček musel utéct. Nejspíš prokousal mříž.“ Přesunula se tak, aby byla před ním, takže viděl, že si vyčarovala šaty v barvě lesní zelené. Říkali jí Jantarová paní, protože ji Cabeův otec o několik generací dříve uvěznil v jantaru, ale mohli jí říkat i Zelená paní nebo Lesní paní, tak měla ráda přírodu a barvu, která ji nejlépe zpodobňovala.

Rychlým gestem zavřela dveře. Tentokrát by k jejich otevření bylo třeba něčeho víc než jenom ťuknutí zvědavého mladého draka.

„Ne.“ Zavrtěl hlavou, aby si ji vyčistil i aby opravil mylné vysvětlení svého výkřiku. Opakoval si, že tohle nejsou Pustiny. Je to pokoj v paláci Gryfa, vládce Penacles, města vědění, které se nachází v jihovýchodní části dračích říší. On a Gwen, Gryfovi přátelé a spojenci, tady byli jako jeho hosté.

„Kvůli tomu jsem nevykřikl – aspoň ne poprvé. Já…“ Jak popsat, o čem se mu zdálo? Odváží se toho? Gwen také trpěla rukama Azrana i dračích králů; jenže tenhle druh snů, které měl v poslední době – sny, v nichž byl bezmocný, zbavený svých schopností, – mohl znamenat, že se ho zmocňuje stejné šílenství jako jeho otce. Porozumí tomu?

Dračí králové. Vzpomněl si na toho, o kterém se mu zdálo, a znovu se otřásl. Plazi se teď pokoušeli vybojovat na lidské havěti zpět svou kdysi ohromnou moc. Ačkoliv měli dřív absolutní vládu, inteligentních draků bylo vždycky málo, a proto lidem dovolili a snad je i naučili obchodovat a obdělávat půdu. Od té chvíle nebylo možné rozvoj mladší rasy zastavit. Dračí králové si příliš pozdě uvědomili, že vyučili své vlastní nástupce; jenže draci neměli v úmyslu vzdát se vlády bez boje. Nebýt toho, že jich bylo málo, a dokonce lidi potřebovali, byli by plazí páni zahájili vyhlazovací válku už dávno. Jediné, co drželo lidi na uzdě, byla neuvěřitelná ničivá moc draků, která víc než vyvážila jejich malý počet.

Gwen se na něho podívala, ztělesnění pozornosti a trpělivosti. Cabe se rozhodl sen zlehčit. Musí si s tím poradit sám. S předstíranou mrzutostí v hlasu řekl: „Rád bych našel něco, co by tyhle nižší draky udrželo zavřené tak dlouho, dokud nedorazíme na Panství. I jeden útěk během cesty by byl příliš a je důležité, abychom o žádného nepřišli.“

„Další sen?“ V jejím hlasu byla patrná stejná pozornost jako ve tváři. Nedělalo jí potíže prohlédnout jeho ubohý pokus o podvod a nechtěla se nechat odvést stranou.

Cabe se zamračil a prohrábl si vlasy v místech, kde stříbro, které jej i jeho lásku označovalo jako čaroděje, soupeřilo o nadvládu s tmavšími prameny. V poslední době se zdálo, že si stříbrný pruh v Cabeových vlasech žije po svém; bylo těžko říct, jak budou vypadat zítra. Někdy byly skoro úplně stříbrné, jindy převládala původní barva. Proměny začaly brzy potom, co se s Gwen před dvěma měsíci vzali. Neuměla je vysvětlit a Cabe nedokázal získat žádné informace ani ze vzpomínek arcimága Nathana, dědečka, který mu při jeho narození odkázal velkou část své duše i moci.

„Další sen. Tentokrát to byl přímo epos. Byl v něm Hnědý drak, můj otec Azran a jakýsi quel. Chyběl už jenom Shade.“

„Shade?“ Nakrčila obočí a Cabe si pomyslel, že to umí moc hezky. „To by mohlo být ono. Možná ten prokletý čaroděj bez tváře utekl z toho místa, kam ho podle Gryfa Temný kůň odnesl.“

„To si nemyslím. Temný kůň byl mocný démon a jestli někdo dokáže uvěznit Shadea v Nicotě, je to on.“

„Příliš tomu netvorovi důvěřuješ.“

Povzdechl si. Nechtěl se nechat znovu zatáhnout do marné hádky, jaké vždycky mívali ohledně těch dvou. Temný kůň i Shade představovali pro Cabea jedinečné, tragické postavy. Temný kůň byl černý hřebec, část samotné Nicoty. Shade byl černokněžník, který byl kdysi dávno příliš hrabivý; pokusil se spojit „dobrý“ i „zlý“ aspekt moci, dvě protichůdné složky přirozenosti, ale místo toho se stal figurkou ve hře obou sil, nesmrtelným, který během jednoho života sloužil dobru a během příštího odpornému zlu. V každém vtělení se snažil kletbu zlomit. Proto se v jednom mocném kouzlu pokusil použít Cabea jako kanál; zachránil ho Temný kůň, kterého to však stálo svobodu. Smutné bylo, že Shade a démon byli v Shadeových radostnějších životech nejlepšími přáteli.

„Shade to není,“ usoudil nakonec Cabe, „a než navrhneš Tomu, musím říct, že pochybuji, že by to byl jeho styl. Myslím, že to je otázka toho, čím jsem – čarodějem, mágem nebo čím vlastně. Pořád je to pro mě příliš nové, o nic víc nejde. Občas se mi vrací strach. Víš, jaké to je, být sebejistý jako – jako byl Nathan, Pán draků – a pak se uprostřed víru událostí najednou vrátit ke svému nevycvičenému já?“

Tak. Řekl to. Vrátily se mu pochyby o sobě samém, sebedůvěra, kterou získal jako Nathanův dědic, se kvapem vytrácela. Cabe toužil po dnech, kdy býval obyčejným pomocníkem hostinského, dřív než ho vyhledal Hnědý drak, aby ho mohl použít jako oběť, která měla proměnit Pustiny opět v úrodné zelené louky, jakými bývaly dřív.

Gwen se k němu naklonila a letmo ho políbila. „Vím, jaké to je. I já mám strach. Viděla jsem strach, když se Nathan dozvěděl, že mu mladší syn Azran zabil staršího. Poznávala jsem strach během výcviku i během celé dlouhé Války o změnu před sto lety, až do dne, kdy mě ten zatracený Azran uvěznil v jantarovém vězení. Ještě teď ho cítím. Když přestaneš pochybovat o své moci, obvykle se dopustíš osudné chyby. Věř tomu, manželi.“

Doléhaly k nim výkřiky mužů a žen a Cabe si uvědomil, že už je slyší nějakou dobu. Nebyl to křik lidí bojujících nebo napadených, ale spíš kletby těch, kdo se pokoušeli zahnat vyděšeného nižšího draka zpátky do ohrady.

„Opravdu to musíme udělat?“ Myšlenka na to, co je čeká zítra, byla skoro stejně děsivá jako noční můry.

Gwen se na něj podívala pohledem, který nestrpěl odpor. „Gryf složil Zelenému drakovi přísahu a my dva jsme ti nejlepší, kdo může dohlédnout na její dodržení. Až si budeme jistí, že dokážeme udržet vévodu Tomu a zbývající dračí krále v bezpečné vzdálenosti, můžeme je přesunout kamkoliv jinam. Právě teď je Panství pro mláďata Zlatého draka tím nejlepším místem. A kromě toho si myslím, že Gryf má dost starostí i bez dračích králů.“

Výkřiky utichly, svéhlavý drak byl znovu pod kontrolou chovatelů. Cabe přemýšlel, jak jsou na tom ostatní. Mezi mláďaty bylo sedm vyšších draků, druhu, z něhož pocházeli dračí králové. To byli inteligentní draci, podle mínění mnohých skuteční nepřátelé. Vyverny, nižší draci a podobní byli jen zvířata, i když smrtelně nebezpečná.

Neměl z dráčat velkou radost, ale nemohl je nechat osudu. Zelený drak, vládce Dagorského lesa a jediný král, který zatím uzavřel s lidmi mír, chtěl, aby je vychovali tak lidsky, jak je to jen možné. Gryf, pán Penacles, s ním částečně souhlasil, ale jen pokud se mláďatům dostane i příslušné výuky od jejich vlastního druhu. Tento požadavek plazího krále překvapil a potěšil. Pokud Cabe věděl, Gryf toho o svém původu a druhu věděl jen málo nebo vůbec nic a byl pevně rozhodnutý, že se draci musí učit nejen o lidském, ale i o vlastním dědictví. Byl to veliký experiment, musel však uspět, pokud měly jejich země žít v míru.

Cabeovi a Gwen mezitím připadl úkol starat se o ně. Gryf vítal jejich moc v boji o osvobození lidí, kteří nebyli jeho vlastním druhem, a věděl také, jak důležitý je tento dlouhodobý projekt a kdo je nejlépe připravený na případné nebezpečí. Dokud Toma žije, je tu možnost, že se mu mláďata dostanou do drápů a přetáhne je na svou stranu. Dva čarodějové nebudou jen hlídat malé děti. Jestli je Zlatý drak mrtvý nebo zemře, jedinou Tomovou nadějí bude posadit na trůn dračího císaře novou loutku…

Měli tady tři možné loutky.

„Cabe?“

„Hm?“ Neuvědomil si, že ji neposlouchal.

„Každopádně to můžeš považovat za zkoušku, než to přijde doopravdy.“

Zmateně si prohlížel její tvář. Mazaně se usmívala. „Jakou zkoušku?“

„Hlupáčku.“ Usadila se vedle něj. „Jaké to bude, až budeme mít vlastní děti.“

Při pohledu na jeho obličej se Gwen tiše zasmála. I když díky vlastnostem jantarového vězení, ve kterém byla dřív uvězněná, vypadal fyzicky starší než ona, existovalo mnoho záležitostí, v nichž byl ještě naivní.

To byla jedna z věcí, které na něm měla nejraději. Jedna z věcí, kterými se lišil od její první lásky, Nathana Bedlama. Čarodějka mu položila prst na rty, aby ho umlčela: „Už žádné řeči. Běž si znovu lehnout. Zítra, až karavana vyrazí na cestu, budeš mít spoustu času na přemýšlení.“

Usmál se a nečekaně natáhl ruce. Vzal její hlavu do dlaní a zamířil svými ústy k jejím. Zatímco se líbali, Gwen zhasla světlo.

* * *

Penacles bylo zřejmě největší lidské město v dračí říši, i když mu lidé nikdy nevládli. Odnepaměti zde v neměnné posloupnosti panovali dračí králové, jejichž znamením byla nachová barva. Vždycky tady byl nějaký Nachový drak a věřilo se, že to tak zůstane navěky. Páni draků a žoldnéř nelidského původu, nazývaný Gryf, to nakonec dokázali změnit a právě Gryf teď vládl místu známému jako město vědění. Díky jeho úsilí bylo Penacles na vzestupu, avšak kvůli tomuto úspěchu ho zároveň pečlivě sledovali napjatí, rozhněvaní dračí králové. Stále se ještě nevzpamatovali z Války o změnu, kterou vybojovali s lidskými čaroději, ale sledovali ho. A vyčkávali. Vyčkávali, dokud vévoda Toma z vlastních důvodů znovu neroznítil nepřátelství mezi oběma druhy. Teď nebyli bezpeční dokonce ani dříve nedotknutelní kupci, kteří jednali s draky i s lidmi.

To však byla jen jedna z jeho mnoha starostí. Gryf, na naléhání svého zástupce generála Toose stále doprovázený strážemi, důstojně vykročil k místu, kde Cabe a Gwen dohlíželi na poslední věci, které zbývalo zabalit. Pohled na ty dva mu zarážejícím způsobem připomínal pohled na čarodějku a její první lásku, Nathana Bedlama. Chlapec (Gryf mohl považovat za chlapce každého, komu bylo méně než zhruba dvě stě let) se tak podobal svému dědečkovi, že lvího ptáka často lákalo zavolat na něj jeho jménem. Ve skutečnosti mu v takovém oslovení bránil strach, že by Cabe odpověděl. Něco z Nathana v jeho vnukovi doopravdy žilo, a i když to Gryf nedokázal popsat, věděl, že to tam je.

Hlavy na nádvoří se otočily. Gryf byl impozantní tvor, byl totiž tím, co říkalo jeho jméno. Oblečený ve splývavém oděvu, ušitém tak, aby nepřekážel jeho podivuhodným reflexům, vypadal od krku dolů skoro jako člověk, až na bílé ruce s drápy, připomínajícími ptačí pařáty, a nohy, které se velmi podobaly lvím. Hbité pohyby nezpůsobila jen léta, kdy bojoval jako žoldnéř, ale i to, že byl v srdci dravec, stejně jako kruté stvoření, jehož jméno i vzhled nesl. Každý krok byl výzvou těm kolem, kdo by se mu snad odvážili postavit.

Veškerou pozornost však přitahovala jeho hlava. Místo úst měl velký, ostrý zobák, který dokázal rvát maso, a místo obvyklých vlasů lví hřívu, která na krku končila peřím majestátného orla. A oči. Nebyly to ani oči dravého ptáka, ani oči člověka, ale něco mezi nimi. Když Gryf chtěl, jeho oči přiměly odvrátit zrak i nejsilnější vojáky.

Cabe a Gwen se otočili těsně předtím, než k nim došel, ať už snad proto, že s pomocí jakési schopnosti vycítili, že přichází, nebo protože kolem sebe zahlédli vyděšené obličeje. Měl dost stoupenců, ale příliš málo přátel. Pokynul strážím, aby se vzdálily, a připojil se k dvojici.

„Vidím, že už máte skoro všechno připraveno,“ řekl Gryf, zatímco si prohlížel dlouhou řadu vozů.

Cabe se ušklíbl. Navzdory tomu, co by Gryf pokládal za solidní noční spánek, vypadal unaveně. Lvího ptáka potěšilo, že u dvou čarodějů nespatřil obavy. „Už jsme dávno připravení, lorde Gryfe.“

„Pořád dokola vám opakuji, že vy dva mi nemusíte říkat lorde. Jsme přátelé. Doufám.“ Způsobem, který připomínal jeho ptačí stránku, naklonil hlavu lehce na stranu.

Gwen se na rozdíl od svého manžela zářivě usmála. Při tom pohledu změkl i Gryfův divoký výraz. „Samozřejmě jsme tví přátelé, Gryfe. Jsme ti velice zavázáni za to, cos udělal.“

„Vy jste mně zavázáni? Zdá se, že jste vy dva zapomněli na všechnu tu práci, kterou jste tady odvedli, a teď dokonce odvážíte tenhle potěr. Já jsem zavázán vám. Pochybuji, že vám to někdy dokážu náležitě splatit.“

„Je to hloupost,“ usoudil nakonec Cabe. „Jsme tak dobří přátelé, že nikdo není nikomu zavázán.“

„To je mnohem lepší.“ Lví pták přikývl, ale do jeho mysli se vplížila nevítaná myšlenka. Možná lžou. Možná dychtí dostat se z dosahu stvůry, která vládne jejich lidským druhům.

„Děje se něco?“ Cabe položil Gryfovi ruku na rameno. Vládce se ovládl a neshodil ji.

„Nic. Nejspíš vyčerpání.“ To jsou ale hloupé myšlenky, zauvažoval. Neměl důvod přemýšlet o podobných věcech. Tyhle dva znal až moc dobře. Ohledně svých citů byli čestní.

„Měl bys víc odpočívat, Gryfe. Dokonce i ty potřebuješ spát.“

„Práce krále nemá konce.“

„Bude mít, až se složíš z nedostatku odpočinku.“

Gryf se zasmál: „Nebudu vás dál zdržovat. Slunce už je dost vysoko, vím, že chcete vyrazit.“ Podíval se ke karavaně. „Jak se dnes daří vašim svěřencům?“

Gwen ukázala na vůz, který byl kousek za jejich koňmi. Leželo v něm několik plazích postav svinutých jedna přes druhou. Jen podle barvy se dalo určit, kde jeden tvor začíná a druhý končí. Za tímto vozem byl další s podobným nákladem. „Eskapády včera v noci je unavily. Měli by dnes aspoň část cesty prospat.“

„Jestli vás konečně nechám odjet.“ Gryf vzal Jantarovou paní za ruku. Rysy se mu zkroutily a rozmazaly. Když se znovu vykreslily, byly lidské. Podle většiny lidských měřítek by byla Gryfova nová tvář považována za docela pohlednou. Měl příhodné jestřábí rysy, takové, jaké si mladé dívky představovaly u svých hrdinů. Políbil Gwen hřbet ruky.

„Měl bych žárlit?“ zeptal se Cabe nevinně.

Čarodějka se tiše zasmála. Znělo to jako zvonky – přinejmenším dvěma mužům vedle ní. „Jestli nežárlíš, asi bych ti měla poskytnout nějaký důvod.“

„Teď bych se s vámi rozhodně měl rozloučit,“ prohlásil Gryf. Ustoupil o krok a jeho rysy se vrátily do obvyklé podoby. Gwen se na něj usmála a dovolila Cabeovi, aby jí pomohl do sedla. Potom Cabe nasedl na svého koně a převzal uzdu od dobře vycvičeného pážete, které celou tu dobu tiše čekalo poblíž.

Ti z karavany se rozloučili s přáteli a příbuznými, stojícími kolem. Cabe se nakonec podíval na Gwen a ta přikývla. Mladý čaroděj zvedl paži na znamení ostatním poutníkům a pobídl koně vpřed. Gryf jednou mávl a mlčky se za nimi díval.

Nepodaří se to, uvědomil si. Ten pokus se nepodaří. Mláďata by se měla vrátit k drakům. K vlastnímu druhu.

Gryf zaklel. Takhle to nemůže dopadnout! Tenhle pokus musí vyjít! Má všechny šance na úspěch – nebo ne? Cítil v sobě rostoucí nejistotu. Kupodivu se netýkala jen této záležitosti. Pokud se mýlil v úsudku ohledně mladých draků, mohl se mýlit i ohledně čehokoliv jiného.

Zachvěl se a opožděně si uvědomil, že tohle nejsou jeho myšlenky. Byl to chlad. Chlad pronikající do morku kostí, mrazící myšlenky.

Strašlivý chlad zmizel stejně rychle, jako přišel.

„Pane!“ Ke Gryfovi přispěchalo páže, sotva dvanáctileté. „Hledá vás generál Toos! On… Znělo to velmi naléhavě, Vaše Veličenstvo!“

„Ještě pár minut to vydrží.“ Počká, až karavana zmizí z dohledu. Lví pták žasl, jak je těžké se s těmi dvěma rozloučit. I po tak dlouhé době byl vládcem a zároveň cizincem, a tak ho těšila společnost těch několika blízkých přátel, které měl. A v dračí říši v poslední době vládl takový zmatek, že bylo možné, že už je třeba neuvidí.

Karavana byla dávno z dohledu, ale Gryf pořád stál a díval se za nimi. Teprve až zaslechl posla, který se vedle něj neklidně vrtěl, vzpomněl si, že jeden z jeho nejstarších přátel, ten, který ho možná znal nejlépe, pro něho má naléhavé zprávy.

Povzdechl si a obrátil se na páže. Chlapec byl pochopitelně vyděšený, že je před ním. Nejspíš to taky bylo poprvé, kdy nesl vzkaz někomu tak důležitému.

„Dobrá, hochu,“ řekl co nejpřátelštějším hlasem a násilně zatlačil obavy do koutku mysli. „Ukaž mi, kde je Toos, ať ho můžu posté pokárat za nerespektování pořadí velení. Koneckonců, čeká se, že on přijde za mnou, ne naopak.“

Páže se usmálo a Gryfovy obavy vypadaly alespoň na chvíli nesmyslně.

III.

Střed Dagorského lesa, kde se nacházelo Panství, ležel severozápadně od Penacles ve vzdálenosti několika dnů jízdy koňmo. S doprovodem více než třiceti lidí – Gryf trval na to, že Cabeovi a Gwen poskytne všechny druhy sloužících – se potřebný čas ztrojnásobil. Vozy byly nuceny objíždět překážky, lidé pořád něco ztráceli, a museli dokonce brát ohled i na děti. (Pokud měla být mláďata dračího císaře vychovávána mezi lidmi, musela porozumět i lidským dětem, a jestliže padnou zábrany mezi mladými, je tu naděje.)

Dračí mláďata se ostražitě rozhlížela ze svých vozů. Občas se dalo poznat, že jsou zvědavá, protože měla oči doslova dvakrát větší než obvykle. Vzrušení bylo nejsnadněji rozeznatelnou emocí. Inteligentní příslušníci dračí rasy, kteří vypadali jako bizarní dvounozí ještěři, napodobovali lidské děti, které pozorovali, a skákali nahoru a dolů, zatímco mladí nižší draci, pouhá zvířata, se zoufale kývali ze strany na stranu a celou dobu syčeli.

Jako teď.

Les náhle ožil muži. Maskovanými muži.

Všichni měli na sobě volný cestovní oděv a Cabe měl podezření, že je pod ním zbroj. Vše bylo zjevně předem naplánováno. Karavana byla více než den cesty od hranic území Penacles a v dohledu nebylo nic než další a další stromy.

„Hlupáci!“ zasykla Gwen. „Zelený drak rozhodně nebude tolerovat takovýhle útok na vlastním území!“

„Možná o něm neví. Jsme daleko od místa, které si zvolil za domov.“

Podívala se Cabeovi přímo do očí: „Vládce Dagorského lesa ví o všem, co se na jeho území děje.“

Muž, který vypadal jako vůdce bandy, pobídl koně blíž ke skupině. Ačkoliv tu byli dva čarodějové, očividně se nebál o svoje bezpečí. Byl vysoký a soudě podle postoje a způsobu, jakým všechno sledoval, byl nejspíš veteránem mnoha bitev. O moc víc se toho o něm říct nedalo, byl zahalený, aby chránil svou totožnost.

„Chceme jenom ty prokleté ještěry! Dejte nám je a ostatní můžou jít svou cestou!“

Cabe ztuhl; rozeznal cosi v tónu mužova hlasu. Byl si naprosto jistý, že mluvčí je z Mito Picy.

„No?“ Mluvčí začínal být netrpělivý.

Gwen promluvila. „Mláďata jsou pod naší ochranou a takoví jako vy je nedostanou! Odejděte, než bude pozdě!“

Několik nájezdníků se zasmálo, což nijak nerozptýlilo znepokojení, které Cabe cítil.

„Černokněžnická kouzla nám neublíží, čarodějnice. Máme tohle.“ Vytáhl z oděvu medailon a zvedl ho. Ze své vzdálenosti Cabe rozeznal jen to, že je docela starý. Gwen tiše zalapala po dechu.

„Tyhle věcičky jsou dílem pátračů,“ zašeptala. „Pár jsem jich viděla, rozbitých a polámaných, ale jestli jich mají víc…“ Nemusela doříct myšlenku. Pátrači, ptačí předchůdci draků, po sobě zanechali nejedno tajemství, nesoucí stopy moci mnohem, mnohem větší, než měli dračí králové.

„Tak vidíte,“ znovu začala postava v kápi, „nemusíme být hodní. Nic proti vám nemáme, pokud nám nebudete dělat potíže. To by bylo špatné, když uvážíme, že jsme v přesile a vy obklíčeni.“

„Jsou ty věci opravdu tak účinné?“ zamumlal Cabe.

Jantarová paní nevrle přikývla. „Zkus proti nim vyslat kouzlo a ono se nějak pokazí. Nevím, jak by to vypadalo s připravenými kouzly, ale myslím, že by to fungovalo stejně.“

„Je jediný způsob, jak to zjistit…“

Mezi nájezdníky zavládl rozruch. Vůdce se posunul v sedle: „Měli jste dost času, abyste to zvážili. Jestli to bude nutné, vezmeme si je silou…“

„Sssáhněte na ně a nikdo z vásss ssse nedožije zítřka. Vaše kosssti oberou doběla lesssní ptáci.“

Při zvuku toho hlasu nájezdníci i karavana společně nadskočili. Mluvčí se rozhlédl a našel osamělou postavu jedoucí na divoce vyhlížejícím nižším drakovi. Jízdní zvíře hladově syčelo a děsilo všechny koně kolem.

„V mém lese ani v jeho blízkosssti nejste vítáni,“ zasyčel Zelený drak. Stejně jako jeho bratři připomínal v lidské podobě ozbrojeného rytíře s velikou zdobenou dračí přilbou. Měl na sobě lesklou zelenou šupinatou zbroj (což byla ve skutečnosti jeho kůže). Žhnoucí rudé oči sledovaly shromážděné lidi.

Tohle byl očividně poslední tvor, kterého tu vůdce nájezdníků čekal. Přesto, když promluvil, měl v hlasu jen nádech znepokojení: „Toto nejsou vaše země. Nad tímto územím nevládnete.“

„Máme s vládcem Penacles ssspolečnou hranici a jsem jeho ssspojencem. Když je to zapotřebí, chráním mu záda a sám bych od něj nečekal o nic méně. Pokud jde o tebe, člověče, měl bys být na východě nebo na ssseveru. Bojuj sssi se Stříbrným nebo se zbytky klanů Rudého. Vyzvi třeba Bouřného draka, ale netroufej si lovit kolem mého území. To nepřipussstím. Vyřiď to sssvému patronovi, králi Melicardovi.“

„Melicard?“ zašeptal Cabe Gwen.

„Dohady, nic víc. Říká se, že je podporuje. Nenávidí draky stejně jako oni. Vzpomeň si, že právě Tomův bratr ze stejného hnízda, ten sadista Kyrg, přivedl Melicardova otce Renneka k šílenství.“

Cabe si onu událost vybavil a pomalu přikývl: „Rennek si myslel, že i on nakonec skončí jako součást Kyrgovy večeře.“

Mluvčí v kápi se rozesmál. Člověk si skoro mohl představit úšklebek pod maskou: „Nemůžeš proti nám nic podniknout. Tyhle věcičky tvou moc ztlumí. Vím, jak je použít. Nemůžeš se dokonce ani proměnit do své dračí podoby.“

Zeleného draka ta novina nevyvedla z míry. Pomalu sáhl do vaku u sedla a cosi vyndal: „Chceš srovnávat svoje zlomky ptačí magie s mými, ubožáku?“

Vládce Dagorského lesa něco podržel v drápech a vydal pár zvuků podobných odhodlanému křiku havrana.

Vůdce nájezdníků vyjekl a vzápětí se zoufale pokoušel strhnout si medailon z krku a zahodit ho. Byla to však ztráta času. Všichni se dívali, jak se medailon rozpadá, až zůstal jenom řetěz. Postava v kápi si ho rychle sundala a odmrštila ho tak daleko, jak jen to šlo.

„Neudržel jsem si vládu nad svým panssstvím tak dlouho jen tak pro nic za nic. Myssslíš si snad, že moji bratři schvalovali svobodu, kterou měli lidé v mých zemích? Ty výsady byly tvrdě vybojované – a myslím to dossslova.“ Zelený drak vrátil předmět do sedlové brašny. „Okamžitě odjeďte a zapomeneme na to, co se ssstalo. Sloužíte i mému cíli, ale jenom do určitého bodu. Ujišťuji vásss, že mám v rukávu další triky, když na to přijde.“

Vetřelci se podívali po svém vůdci, který postupně přejel očima od dračího krále ke dvěma mágům a k vozu, odkud je s rozčileným zaujetím sledovala dračí mláďata. Nakonec se obrátil zpátky k Zelenému drakovi: „Jestli opustí vaše území, najdeme si je.“

„Vedete válku sss Radou, ne s mláďaty.“ Zelený drak se nadechl. Když znovu promluvil, zněla jeho slova odměřeně a syčivý přízvuk jeho druhu byl stěží postřehnutelný: „Teď běžte. Nebo snad chcete ještě vyzkoušet ty svoje cetky proti dospělému drakovi? Buďte si jistí, že vás mám i teď pod dohledem. A bude to tak, dokud se neujistím, že jste odešli. Už nikdy se nevracejte bez pozvání – pochybuji však, že ho někdy dostanete.“

Mluvčí zaváhal a nakonec poraženě přikývl a dal mužům signál k ústupu. Nájezdníci zdráhavě odjížděli, velitel jako poslední. Zdálo se, že většinu času strávil sledováním dvou čarodějů, jako by to byli zrádci vlastního druhu. Když poslední z jeho mužů zmizeli v lese, zamířil za nimi.

Pán Dagorského lesa zasyčel, ale tentokrát spokojeně. „Hlupáci jsou v poslední době jako utržení ze řetězu. Dossstali se tak daleko do pohraničního území jenom proto, že jsem byl nucen pokárat jednoho z mých vlastních, který plánoval vzít vám mláďata těsssně před tím, než se dostanete k Panství.“

„Váš vlastní klan?“ Gwen zjevně užasla.

„Draci zůstanou draky ssstejně jako lidé zůstanou lidmi. Poradil jsem si sss ním stejně jako jsem sssi poradil s tímhle. Navrhuji, abyste zbytek cesty jeli těsně za mnou. Pokud vás povedu tajnými lesními ssstezkami, ušetříme čas.“

„Pane…“

„Ano, Cabe Bedlame?“ Ostře zdůraznil příjmení. Zelený drak si stále pamatoval Nathana a Pány draků, skupinu čarodějů, kteří s králi bojovali ve Válce o změnu, a i když nakonec prohráli, omezili dračí moc na současnou úroveň.

„Ten disk…“

„Tohle?“ Ruka s drápy odhalila dotyčný předmět. „Měl jsem mnoho příležitostí sssbírat a studovat artefakty našich předchůdců. Lady Gwendolyn není první, kdo si dělá nárok na Panssství. Od té doby, kdy ho pátrači v časech úpadku opustili, bylo domovem nejednomu tvoru. A věřím, že sssklepení mohou být dokonce ještě staršího data.

Pátrači plánovali dobře – možná až příliš dobře. Tlumiče, jaké měli s sebou tihle nájezdníci, jsou ssskvělé výtvory, ale jako všechna magie pátračů byly vytvořeny s myšlenkami na možná protiopatření. Věřím, že právě to vedlo k jejich pádu. Až příliš dobře plánovali a někdo toho využil.“

Zelený drak pobídl svého nižšího draka a vyjel před skupinu. Když je míjel, zašeptala Gwen Cabeovi do ucha: „Zjistíš, že pátrači jsou jeho oblíbený projekt. Právě z tohoto důvodu původně ochotně jednal s Nathanem. Oba chtěli vědět, jak mohla tak mocná rasa tak rychle upadnout.“

„Jako quelové?“

Přikývla: „Tyhle země viděly vládnout mnoho ras. Každá prošla svým cyklem a zdá se, že brzy nadejde čas lidí. Nathan nechtěl, abychom upadli jako ostatní, a Zelený drak si přál uchránit co nejvíc zvyků svého lidu. K prospěchu obou ras odložili rozpory stranou.“

Vzhledem k příběhům, které Cabe slyšel, podobné vysvětlení nečekal, ale v jeho vzpomínkách, které byly částečně i Nathanovy, znělo pravdivě. Uvědomil si, že má v hlavě zasuté jisté znalosti o pátračích, ale bylo to jako pokoušet se najít cestu hustou mlhou. Nedokázal v minulosti vyhrabat nic konkrétního.

Mláďata byla mimořádně rozrušená. Přítomnost Zeleného draka pro ně byla něčím novým – celý svůj krátký život strávila buď pod ochrannými křídly velikých dračic, které hlídaly líheň, nebo pod nedůvěřivými pohledy lidí. Nikdy takto zblízka neviděla dospělého samce svého druhu, ale když viděla příbuzného, poznala ho.

Jedno z královských mláďat, to, které Cabe považoval za nejstarší, se troufale zvedlo na zadní. Obličej mělo jakoby zkrácený, méně podobný zvířeti a více člověku. I ocas byl zakrnělý.

Učí se, uvědomil si mladý čaroděj. Začíná se proměňovat z dračí podoby do lidské. K nastartování toho procesu potřebovalo jen příklad.

Jedno je povede a ostatní je budou brzy následovat. Nejprve další dvě královská mláďata, potom jejich neoznačení bratři – ze kterých budou vévodové nebo bojovníci své rasy – a nakonec jediná samička (Gwen ho ujišťovala, že je to skutečně samice; nechtěl to zkoumat příliš zblízka). Samičce to potrvá déle, ale není to její chyba. Dračice měly jiný metabolismus, a i když jí to potrvá mnohem déle, její lidská podoba bude téměř dokonalá. A možná víc než dokonalá; Cabe si vzpomněl, jak se málem stal kořistí třech takových čarodějek, které dřív bydlely přímo na místě, kam teď mířili.

Netěšil se na budoucnost, pokud šlo o draky. Věděl, že dračí králové teď mlčí, ale ještě se nevzdali.

Cabe přivedl koně co nejblíže k dračímu vládci: „Proč jste ty jezdce nezničil, když jste měl příležitost? Můžou se rozhodnout nedbat vašeho varování.“

Oči Zeleného draka se stáhly do velikosti dvou rudých špendlíkových hlaviček: „Bylo jich hodně, a tak byla příliš velká možnost, že ssse něco stane mláďatům. Dobrá střela nějakého lučištníka by mohla zabít následníka dračího trůnu. Zvolil jsem nejlepší možnost, jak ssse tomu vyhnout. Jestli to zkusí znovu, pak propadnou životem. Ale tentokrát ještě ne.“

Cabe spokojeně zpomalil koně, až se znovu ocitl u Gwen. Zbytek karavany se znovu pomalu plahočil vpřed. Díky slovům dračího krále ohledně očí, které na ně dohlížejí, si nejeden člověk nedokázal pomoci a čas od času se rozhlížel kolem sebe. Navzdory obnovené ostražitosti si však nikdo, dokonce ani Zelený drak, který se pyšnil svými schopnostmi, nevšiml osamělé postavy hřadující vysoko ve větvích. Nebyla to vyverna, ale ptačí tvor, který všechno pozoroval s domýšlivým výrazem.

Zelený drak se nemýlil, když říkal, že pátrači tvořili už s vidinou protiopatření. Přihlížející měl jednu z takových věcí u sebe a pečlivě ji ukrýval před čaroději a draky dole.

Pozorovatel počkal, až se karavana ztratila z dohledu, a pak se konečně pohnul. Pátrač tiše a hbitě rozepjal křídla a vylétl vzhůru k nebesům, směrem k severovýchodu.

* * *

Gryf byl ve svých komnatách sám, tiše seděl a přemýšlel o spoustě roztříštěných záležitostí, o které se zajímal. Obracel v duchu kousky skládačky jako někdo, kdo skládá puzzle, a pokoušel se zjistit, jestli do sebe nezapadnou. Takovým způsobem vládl městu. Tímto způsobem porozuměl více věcem než při stovkách setkání s nejrůznějšími ministry, kdy musel podle protokolu předstírat, že je poslouchá. Pochyboval, že by mu kterýkoliv z nich dokázal pomoci byť s jediným z problémů, o kterých teď uvažoval.

Sluha mu přinesl pohár červeného vína. Aby se mohl napít a celý se přitom nepolil, jeho rysy se překroutily do lidské podoby. Víno bylo jako obvykle vynikající. Gryf přikývl a sloužící, jen zpola patrný stín, vzápětí splynul se zdí. Podobní sluhové mnoho lidí žijících v paláci znervózňovali, ale Gryf s tím odmítal cokoliv dělat, protože je často potřeboval. Nebyli to jenom sloužící, byli i jeho očima a ušima. Pouhou svou přítomností způsobovali, že se necítil jako jediný podivný tvor v celém Penacles.

Citlivým sluchem zaznamenal zvuk odměřené chůze a otočil se ke dveřím. Vedle vchodu stály dvě velké kovové postavy, každá po jedné straně. Zhruba lidská podoba. Gryf netrpělivě vyčkával.

Náhle jedna z postav otevřela oči. Na místě, kde měly být zorničky, nebylo nic než železně šedá prázdnota.

„Generál Toos žádá o přijetí,“ zavrčela.

„Pusťte ho dál.“ Golemové byli velmi schopní dveřníci. Když věřili, že je v nebezpečí, nezastavilo je nic než nejsilnější kouzla.

Dveře se samy rozevřely a do komnaty vkráčel vysoký, hubený muž s liščí tváří. Ve vlasech měl velmi zřetelný stříbrný pruh, což bylo překvapivé, protože většina lidí věřila, že generál neumí čarovat. Přesto byl známý výraznými předtuchami a zázraky na poslední chvíli. Ačkoliv to byl člověk – tvrdil, že má v sobě i trochu elfí krve, ale to bylo sporné – byl Toos Gryfův nejstarší společník. A co víc, byli blízcí přátelé.

„Pane.“ Muž se hladce, elegantně uklonil. Věk ho nijak nezpomalil, i když už byl mnohem starší než většina lidí – skoro dvakrát tak starší, uvědomil si náhle Gryf.

„Posaď se, prosím, Toosi, a zapomeň na formality.“ Takhle to bylo vždycky. Generál patřil k těm, kdo se vždycky řídí protokolem, dokonce i při jednání s někým, koho zná dlouhá léta.

Toos přijal nabídnutou židli a dokázal se posadit tak, aby si nepokrčil slavnostní uniformu. Gryfa udivovalo, že se tu jeho přítel prochází tak neozbrojený – dokonce i v Penacles byli nájemní vrazi. Přestože však občas došlo k pokusům o zabití, Toos většinou vyvázl bez jediného škrábnutí.

Starý voják vytáhl z opasku pergamen a zdráhavě ho podal svému pánu.

„Další podrobnosti k tomu… cos mi ukázal?“

„Ne. Doporučuji, abyste si nejprve přečetl hlášení.“

Gryf rozvinul svitek a prostudoval si obsah. Hlášení od jednoho ze špehů, který vystupoval jako rybář v přístavním městě Přímořský Irillian. Město bylo centrem lidského osídlení v oné oblasti a vládl mu vodomilný Modrý drak. Nebylo to místo, odkud by Gryf čekal nějaké zprávy.

Začal číst část, o které věděl, že mu ji Toos chce ukázat, a zbytku si nevšímal. Na cestě k jeskyním, které sloužily jako nadzemní vstup do paláce skutečného vládce Irillianu, byli spatřeni dva muži ve výrazných černých uniformách a vlčích přilbách nájezdníků z východního kontinentu. Jeden z nich odpovídal popisu, který Gryf poskytl svým špehům, popisu muže jménem D’Shay.

D’Shay.

Jen jméno, ale Gryf cítil, že by ho měl znát a pamatovat si ho. Urozený jezdec zpoza Východního moře.

D’Shay byl vlk v lidské podobě, i když ne doslova. Vládce Penacles by se přesto cítil bezpečněji se smečkou zdivočelých vlků než sám s tímto člověkem. S vlky alespoň věděl, proti čemu stojí.

Znovu znejistěl. D’Shay v kontaktu s Modrým drakem. Pán Penacles se nezabýval možnostmi, které by mohlo takové spojenectví přinést. Vládce Irillianu měl své vlastní jezdce, kteří představovali trvalý problém dokonce i pro některé další dračí krále, ale nechávali je na pokoji, protože byli příliš rychlí, příliš obratní. Dračí králové se neodvažovali vést válku s jinými dračími králi; bylo to tak, i když některé zkazky občas svědčily o opaku.

Neuvědomil si, že vyslovil D’Shayovo jméno nahlas, dokud se neozval Toos: „Zvažte to, prosím, znovu, pane. To že si teď si nemůžeme dovolit žádné nové tažení. Nedá se odhadnout, kdy se Černý drak úplně vzpamatuje. Teď by byla výtečná chvíle vrhnout se na něho. Jeho fanatici jsou slabí a z Šedých mlh jsou jenom cáry. Lochivar je vidět na míle daleko.“

Gryf zatřásl hřívou a návrh odmítl: „Takovou akci si nemůžeme dovolit. Přestože jsou Šedé mlhy i Černý drak slabí, Lochivarští a tihle jezdci, které si přivedl, by bojovali. Nic jiného neumějí. Mlhy jen posilují vůli Černého. Většina těch lidí vyrostla v jeho otroctví, nic jiného neznají. Když jim řekne bojujte, budou bojovat.“

„Ale D’Shay je… Gryfe, vím, na co myslíte, sakra! Ať vás to ani nenapadne!“

Hleděli na sebe. Nakonec se Toos odvrátil. Gryf zarazil pohledem všechny další námitky a pak svému nejvyššímu veliteli připomněl: „D’Shay představuje hrozbu, o které nic nevíme. Vlčí jezdci si chtějí v dračích říších zřídit trvalou základnu, ať už rozšiřují svá loviště nebo prohrávají nějakou válku za mořem. A možná jde D’Shay prostě jenom po mně. Něco o mně ví a já bych rád věděl, co to je. To je jedna z hádanek, o kterých v poslední době přemýšlím.“ Lví pták poklepal na hlášení: „Tohle mi dává další potřebný kousek skládačky. Lochivar je v současné době příliš nejistý, nemohou s ním počítat jako s přístavem, ale Irillian je dokonalý. Měl jsem si to uvědomit dřív.“

Toos se na něj s obavami zadíval. Když jeho pán mluvil takovýmto způsobem, znamenalo to, že se chystá udělat něco, co by většina vládců považovala za nemyslitelné. „Kdo bude vládnout, zatímco budete pryč? Nebavíme se o nějaké místní výpravě. Mluvíme o říši Modrého draka. Je jiný než pán Dagorského lesa, ale jeho lidé ho uznávají. Nenajdete tam mnoho spojenců. Můžete být pryč celé měsíce nebo – ano, k čertu, řeknu to – navždycky! Mrtvý!“

Gryfa se to nedotklo. Nápad vydat se do Irillianu a vyhledat tam vlčího jezdce D’Shaye ho zajímal čím dál víc. Opatrně, aby neukázal rostoucí touhu, položil vlastní otázku: „Kdo velí, když jsem pryč?“

Další neviditelný sluha přinesl cukroví, ale generál tvora i misku rozčileně odehnal mávnutím ruky: „Zatraceně, jsem voják a bývalý žoldnéř. Dohadování s politiky je vaše specialita – proč bych se měl starat o ceny pšenice, když jsou mí muži a jejich koně sytí? Vládnete tu už tak dlouho, že si nikdo nedokáže představit jiného pána. Jenom pár takových, jako jsem já, si ještě pamatuje, že tu kdysi byl Nachový drak!“

„Skončil jsi?“ Gryfova tvář se proměnila zpátky do podoby dravého ptáka, ale hlas naznačoval pobavení.

„Ano,“ povzdechl si Toos.

„Převezmeš to – jako obvykle?“

„Ano, sakra. Měl jste se aspoň zmínit čarodějům o našem druhém problému, dokud tu byli. Pak bych si nedělal takové starosti.“

„Ta příhoda s mrazem byla zřejmě ojedinělá. Nikdo jiný nehlásil nálezy zmrzlých zvířat ani ovesných polí pokrytých ledem. Už jsem se spojil s někým, kdo má možnost prozkoumat to podrobněji. Pokud tu nebudu já, vyhledají tebe.“

Na lidskou tvář se vplížil lstivý výraz: „Proč neposlat ty – k čertu, jsou to přece elfové – do Irillianu?“

„Protože v té oblasti žádní elfové nežijí, kromě přímořského druhu, a ti jsou, stejně jako místní lidé, věrní Modrému drakovi.“ Gryf s kočičí lehkostí vstal: „Proč vždycky trváš na tomhle teatrálním vzdoru?“

„Protože staré zvyky umírají pomalu a já mám vždycky pocit, že mě sem chcete připíchnout k těmhle královským záležitostem a nadobro utéct.“

„Zasloužil by sis to, ty starý strašáku.“

Generál se zasmál a pak si vzpomněl, co lvímu ptákovi ukazoval včera. „Přesto bych si přál, aby tady ještě byli Bedlamové. Mohli by něco vědět. Ten mezek byl ztuhlý na kámen, Gryfe! Co by mohlo nějakého tvora tak zmrazit?“

Gryf zjistil, že mezci, pole ani čarodějové už ho nezajímají. Teď, když se rozhodl opustit město, toužil vyrazit, jakmile to bude možné. Nebylo mu podobné házet podobné hádanky za hlavu, ale snad to bylo proto, že se mu nikdy dřív nenabídla taková šance chytit vlčího jezdce D’Shaye. A nakonec, informace, kterou by mu D’Shay mohl poskytnout ohledně vlčích jezdců samotných, bude bezpochyby mnohem cennější. Ten led byl nejspíš chybou nějakého nezkušeného kouzelníka nebo čarodějnice. Možná dokonce nějaký bláznivý vtip šotků. Ano, usoudil, to by dávalo smysl. Teď tedy nemá důvod váhat.

Otočil se k pobočníkovi a načrtl mu své úvahy. Zdálo se, že se s nimi generál Toos nespokojil, ale brzy se vzdal. Lví pták věděl, že to Toos časem pochopí.

„Teď, když je všechno zařízeno,“ pokračoval Gryf, „není důvod, abych ještě váhal. Toosi, plně důvěřuji tobě i tvým mužům, ale tohle je něco, co musím udělat sám. D’Shay jednou prohlásil, že to má nějakou spojitost se mnou; chci zjistit, jaká spojitost to je, nebo jestli to řekl čistě žertem.“

„Nedokážu vás zastavit o nic víc, než když jste vedl naši jednotku v bitvě, ale doufal jsem, že teď, když jste král, to bude jiné.“ Generál vypadal, že se mu situace vůbec nezamlouvá, ale znal ho. „Kdy odjedete?“

„Zítra před úsvitem. Pošli někoho, ať mi připraví koně.“

„Před úsvitem? Vy…“ Voják se při pohledu na tvář svého panovníka zarazil. „Jo, zatraceně, jak poroučíte.“

Gryf svého nejstaršího společníka propustil. Toos prskal, ale nic neřekl. Gryfovi na tom stejně nezáleželo. Stížnosti Toose a ministrů ho nezajímaly. Zajímala ho jenom cesta do Irillianu. Cesta – a muž jménem D’Shay. Nic jiného.

IV.

Toma vešel do zamrzlé síně Ledového draka s velikým znepokojením. Tahle studená, mrtvá pevnost s ještě ohavnějšími obyvateli se mu od počátku hnusila. Tohle nebyl dračí král, kterého čekal. Ledový drak, který tu vládl, byl skoro stejně mrtvý jako jeho království – ale mnohem mocnější než kterýkoliv jiný král. Něco se dělo a Toma pochyboval, že ho odpovědi potěší, až je najde.

Zachvěl se a nebylo to jen zimou.

Ledový drak ležel na pozůstatcích jakési prastaré stavby. Byl to hubený, mrtvolně bledý netvor, ale větší než kdokoliv z jeho příbuzných. Obrovská mrtvola, pomyslel si ohnivý drak. Jednám s obrovskou mrtvolou.

Nejprve si jeho přítomnosti nikdo nevšímal. Poblíž stál osamělý dračí válečník. Kdyby Toma neviděl, jak se dračímu králi zvedá a zase klesá hruď, i když pomalu a slabě, považoval by ho za ledového ghúla, jako byla ta neživá věc, se kterou se setkal poprvé. Strážce si ho nevšímal a místo toho hleděl přímo před sebe na něco, co tam, alespoň podle Tomy, nebylo.

Pomalu, jako by vstával z hrobu, se Ledový drak pohnul. Mohutná ledem pokrytá křídla zapraskala a rozepjala se. Ohnivý drak si uvědomil, že to pukají silné vrstvy ledu, které se na obrovi vytvořily, zatímco spal. Oči se otevřely a odhalily ledově modrý odstín, podobný barvě kůže dlouho zmrzlého člověka. Tomovi to až příliš připomínalo některé ze sluhů tohoto dračího krále. To bylo taky špatně. Včera, když navštívil dračího krále v téhle síni naposledy, byly ty oči bílé jako věčný sníh venku.

Ledový drak si ho naprosto bez zájmu prohlížel: „Přeješ si ode mne něco, vévodo Tomo?“

Nemluvili jako sobě rovní; tak to drak barvy vybělené kosti ustanovil brzy potom, co se poprvé setkali. Ledový drak byl jedním z králů, Toma pouze drak, jehož povinností bylo sloužit.

„Můj otec, váš císař,“ začal Toma rozhodně. Jeho jediná moc se týkala krále králů. Ledový drak se v těchto dnech podivně nezajímal o teplo života a těch několik málo jedinců z jeho klanů, které Toma viděl, mělo podobný postoj. Zdálo se, jako by úplně zapomněli, co vlastně život je.

„Ano?“ Dračímu králi proklouzla do hlasu stopa netrpělivosti. Tomu to potěšilo, protože to znamenalo, že v něm ještě zůstalo alespoň něco ze starého Ledového draka. Kde byl cit, byl život.

„Nevidím, že by někdo nějak pomáhal. Ssspí…“ Toma v duchu zaklel. Znejistěl. „…Spí, jak jste navrhl, ale nic se nemění. Nemám znalosti ani moc uzdravit jeho zranění, ale myslím, že trocha tepla by mu určitě neublížila. Nicméně vy jste dračí král. Přišel jsem sem kvůli vaší moci a zkušenostem; musíte vědět o něčem, co mu pomůže se uzdravit!“

Ledový drak škubl hlavou vzhůru a Toma si na okamžik myslel, že si obr vzpomněl na něco, co pomůže. K jeho velkému zklamání se však vzápětí ukázalo, že se hostitel soustředí na záležitosti, které se současnou situací vůbec nesouvisí.

„Hloupí tvorové!“ zasyčel dračí král. Oči mu ožily vztekem. „Teď ne!“

Komnata se náhle stala centrem silné sněhové bouře. Toma překvapeně vykřikl a přitáhl si kolem sebe plášť ve slabém pokusu chránit se před živly. Kolem divoce létal sníh. Hřmělo a blýskalo se. Vichr šlehal kolem tak, že ohnivý drak nic neviděl. Jen slyšel vytí větru a nad ním rozzuřený hlas svého dobrodince, který se snažil vykřičet nějaké zklamání nebo neštěstí.

Stejně náhle, jako vypukla, se bouře zase utišila. Toma si překvapeně uvědomil, že netrvala ani minutu.

Smetl si sníh a led z tváře a upřel pohled nahoru na pána Severních planin. Kolem Ledového draka se na okamžik objevila záře, tak krátce, že kdyby byl ohnivý drak mrkl, nezahlédl by ji. Všiml si, jak byl jeho hostitel náhle aktivnější, když záře pohasla.

Mohutná hlava se zhoupla zpátky k němu a Toma se nedokázal ubránit a couvl o několik kroků zpět. Ještě se nezměnil zpátky do dračí podoby a ani teď po tom netoužil. Když byl ve své rodné podobě, bylo daleko těžší zabránit ztrátě tělesného tepla, a pokud Ledový drak skutečně chce, aby zemřel…

„Někdo vnikl na mé území – a navíc s nějakým čarodějem,“ řekl mu náhle ohromný drak. „Mé děti si s nimi poradí. Vychutnají si to.“

Toma cítil hostitelův mrazivý dech a na obočí se mu dělal led. Ledový drak vyhlédl za komnatu a vrátil se k ohnivému drakovi. Předchozí incident jako by už byl zapomenut.

„Mohu tě ujistit, vévodo Tomo, že má věrnost patří trůnu. Všechno, co tady dělám, dělám pro jeho jméno, pro to, co představuje. O mého císaře bude postaráno. Uvidíš. Teď ještě musím odpočívat…“

„Jestli mohu…“ začal Toma.

Ledový drak přivřel oči, až z nich zbyly jen štěrbiny: „Chceš ještě něco?“

Ohnivý drak pohlédl do ledových, mrtvých oči a zavrtěl hlavou. Dokázal rozpoznat známky nebezpečí. Teď nebyla vhodná chvíle k probírání čehokoliv. Ledový drak spokojeně položil hlavu zpět na ruiny. Toma se na ně poprvé podíval pozorněji. Tohle rumiště kdysi bývalo chrámem, usoudil. Chrámem, který ještě pořád něco ukrýval, protože uvnitř byla jáma nebo díra, a právě na té přízračné monstrum odpočívalo.

Dračí král ho chvíli sledoval jedním zlověstným okem a pak ho zavřel. Toma se otočil a odešel z komnaty. Uvědomil si, že předchozí obavy, že je něco špatně, byly až příliš správné. Vlastně měl dojem, že velmi podcenil, jak špatně si věci stojí. Celá cesta sem byla ztráta času a teď dost možná ohrožovala i jeho život.

Potíž byla v tom, že pochyboval, že by ho Ledový drak nechal odejít ze Severních planin živého.

* * *

Nějak, nějakým způsobem, je pán Dagorského lesa vedl po skryté stezce, která zkrátila dobu cesty o polovinu. Panství se k nim připlížilo a pak jako by před nimi náhle vyskočilo do plné výšky. Cabe hleděl na budovu a přemýšlel, jak se mohla tak zvětšit. Pamatoval si ji jen z doby před několika měsíci, a i když jeho návštěva zde byla krátká a spěšná, byl si jistý, že by si toho všeho všiml.

Panství tvořila skvostná směs přírody a stavby. Velká část byla uvnitř ohromného stromu, ale stejně velká byla s umem a péčí vystavěna řemeslníky. Budova rostla do výše několika pater. Na mnoha místech bylo obtížné rozeznat, kde přesně se obě části promíchaly. Některé z částí byly zahalené v poslední z více než tisíce generací vinné révy, ale většina domu vypadala, jako by tu ještě včera někdo bydlel.

Okolní pozemky byly stejně úchvatné jako Panství. Místo toho, aby je vyčistili, tvůrci okolí vyřezali a upravili tak, že využili přímo kopce a místní rostlinstvo. Jestliže to postavili pátrači, jak věřila Gwen, pak Panství odhalovalo jednu z jejich stránek, kterou dřív nikdo jiný nespatřil.

Zprava, kde seděla na koni Gwen, slyšel tiché, tlumené zalapání po dechu. Vzpomínky, které si vybavovala, nebyly z těch, kterými by se Cabe chtěl zabývat, věděl až příliš dobře, okolo koho se mnohé z nich točily. Nezáleželo na tom, že Cabea milovala a milovala ho velmi; Nathan byl její první láska, a ještě k tomu tragická. Přešla od Nathana ke Cabeovi skoro okamžitě, nejprve ji přitahovala podobnost, potom ji připoutaly rozdíly mezi nimi.

Přesto se Cabe nedokázal ubránit pocitu žárlivosti.

Zelený drak přitáhl svému jízdnímu drakovi uzdu a sesedl. Skupina za ním se zastavila a čekala. Bylo zjevné, že dračí král něco dělá. Několik lidí začalo neklidně mumlat, ale Cabe je mávnutím ruky utišil.

Zelený drak zvedl ruku, sevřel pěst a vykřikl cosi, co Cabe ani Gwen neslyšeli. Vzápětí les kolem nich ožil draky v lidské podobě. Cabe, který se vylekal, že jim dračí král ohledně své přísahy celou dobu lhal, se připravil na rychlý, ale krvavý boj.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ledový drak.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.