Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Marko Kloos v nakladatelství

FANTOM Print

První linie

Smlouva na život

Evakuace

Blokáda

Dezerce

Ohnivá pole

Protiúder

Bojové rozkazy

Centers of Gravity *

* Připravujeme, český název bude upřesněn

Copyright © 2020 Marko Kloos

Translation © Jakub Mařík

Cover © Chris McGrath

ISBN epub 978-80-7594-488-7

ISBN mobi 978-80-7594-489-4

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

Pro laskavou Quinn, protože laskaví lidé jsou ti nejlepší.

Miluji tě.

KAPITOLA 1

ROZLOUČENÍ

Obloha nad hřbitovem je modrá a sluneční paprsky pronikají červenými a oranžovými listy na stromech. Podzim vždy byl jejím nejoblíbenějším obdobím, a proto se zdá příhodné, že ji dnešní pohřeb navždy spojí s místem a časem, které milovala nejvíc. Je polovina října a před týdnem se objevila první jinovatka. Přestože na obloze svítí slunce, nemá dost síly, aby zahnalo ranní chlad, a já jsem vděčný za své civilní sako s kvalitní tepelnou izolací. Stojíme u hrobu a posloucháme smuteční řeč. Když kněz dokončí závěrečnou modlitbu, poslední slova odříkám s ním, přestože já už věřícím nejsem. Ona však byla a v obtížných životních chvílích jí to přinášelo útěchu. Modlím se kvůli ní, ne kvůli sobě.

Když kněz ukončí obřad, nastal čas se naposledy rozloučit, přestože vím, že žena, která se tu dnes pohřbívá, je pryč a zůstal z ní jen popel v malé kapsli z nerez oceli. Přihlížíme, jak kněz kapsli ukládá do válcového pouzdra, kde zůstane, dokud budou nejbližší příbuzní platit každoroční poplatek. I řádný pohřeb je měšťácký luxus. Ve veřejné obytné čtvrti kapsli dostanete, jen když o ni příbuzní zažádají při vydání úmrtního listu. I pak je popel po roce odstraněn a kapsle zrecyklována, aby uvolnila místo pro někoho dalšího. V Liberty Falls žádné časové omezení není, dokud někdo každý rok zaplatí účet.

Taková je cena života, pomyslím si. Pouzdro v zemi s její kapslí a malá polymerová plaketa, deset centimetrů vysoká a třicet centimetrů dlouhá, která na něj upozorňuje. Je to malý pozemek, ale bude její, dokud nezemřu, a já vím, že jí nebude záležet na tom, co se stane s jejím popelem, když tu nezůstane nikdo, kdo by si ji pamatoval. Ale prozatím je tady, jasně bílá plaketa se zlatým písmem a malý kousek země, což je víc, než si kdy mohla dovolit většina lidí z jejího starého domova, ve smrti i před ní.

Nápis je prostý.

PHOEBE GRAYSONOVÁ

3. ŘÍJEN 2067 – 13. ŘÍJEN 2120

Má matka zemřela jen deset dní po třiapadesátých narozeninách. Nedokázala překonat průměr, dokonce ani ne ten z veřejných obytných čtvrtí. Na předměstí se průměrná délka života blíží stovce. Ve VOČ je to šedesát sedm let. Dokázali jsme kolonizovat sto světelných let vzdálené planety a létáme v lodích, kdy každá v sobě skrývá zkrocené miniaturní slunce, ale rakovinu jsme vymýtit nedokázali, protože nikdo neupřednostní financování boje s nemocí, která převážně sužuje jen obyvatele VOČ.

Menší útěchu nacházím v tom, že máma by zemřela o pět let dřív, kdyby se nepřestěhovala do Liberty Falls, kde následující roky strávila na čerstvém vzduchu a s přístupem ke zdravotní péči střední třídy. Většinu svého života žila podle cizích pravidel, ale posledních deset let si ho řídila sama. Jsem vděčný, že mohla dožít tady. Halleyová mi položí hlavu na rameno a já ji obejmu a přitáhnu si ji blíž. Její přítomnost mě utěšuje.

Na hřbitově se ráno shromáždil tucet lidí, aby se s ní rozloučili. Je tu loďmistr Kopka spolu s hrstkou přátel, které si tu máma v posledních deseti letech našla. Přijímám jejich kondolence a děkuji jim, že přišli.

„Pořád tu pro vás budu mít pokoj, až dostanete opušťák,“ ujišťuje nás loďmistr. „V tomhle ohledu se pro mě nic nezměnilo.“

„Děkuji,“ řeknu. „Za všechno, co jste pro ni udělal.“

„Ona si všechno odpracovala,“ odpoví loďmistr. „Několikanásobně. Ať tě ani nenapadne, že jsem ji bral jako nějakou charitu. Ona by se vydržovat nenechala.“

„I tak vám dlužím, že jste mi ji dovolil sem přivést, když jsem ji potřeboval dostat z VOČ.“

„Nic mi nedlužíš,“ trvá na svém loďmistr Kopka. „Vůbec nic. Nikdo z nás tady dole ti nemůže splatit, co ti dlužíme. Slýchávám ty uznalé zvuky, které místní konečně vydávají, když zahlédnou někoho v uniformě obranných sil Společenství, ale oni pořád ani v nejmenším netuší, jaké to je. Já to vím sakra dobře. Takže už nechci slyšet jediné slovo, že mi něco dlužíš. Rozumíš?“

„Rozumím, ale stejně jsem vám vděčný. Za ni.“

„Jak se cítíš?“ zeptá se Halleyová, když poslední pohřební hosté odejdou a my jsme jediní dva lidé, kteří na hřbitově zůstali. Nad odpovědí se krátce zamyslím.

„Menší,“ řeknu. „Většinu smutku jsem ze sebe dostal tu noc, kdy zemřela. Teď se jen cítím menší. Jako by se celý svět smrkl jen na tebe a mě.“

Halleyová mi položí hlavu na rameno. Díváme se na řady plaket na zemi, každá z nich vymezuje dvě stě čtverečných centimetrů. Kdysi bývalo na Zemi dost volného místa, aby lidé své mrtvé pohřbívali celé v dřevěněných rakvích. Teď máme dvaadvacáté století, na světě žije sto miliard lidí a kremace je povinná i pro městečka v horách. Hřbitov je rozdělený na řady malých sekcí a na prostoru, kde by před sto lety pochovali jednoho člověka, je dnes padesát pohřebních kapslí.

Mámino místo je téměř uprostřed sekce a její plaketa je dočasně poslední v řadě jmen. Polovina sekce je prázdná a já vím, že chvíli potrvá, než ji naplní – pár měsíců, možná i rok. Tady lidé žijí déle a město je v porovnání s VOČ téměř titěrné. Po smrti bude úplně obklopená sousedy, stejně jako byla zaživa v sociálním bytě. Jenže tady bude obloha většinou modrá a jen pár metrů daleko rostou stromy, jejichž listy šustí v chladném říjnovém větru.

Halleyová si klekne před řadu plaket. Přejede po té mámině, konečky prstů obtáhne písmena.

„Bude mi chybět,“ řekne. „Pro ni jsem byla rodina. Mrzí mě, že moji rodiče se k tobě nedokázali chovat stejně. To jim nikdy nezapomenu.“

„Tím se netrap, protože mně to nevadí.“

Halleyová pomalu zavrtí hlavou. „Tvoje máma ničeho nedosáhla. Nepocházela z významné rodiny. Neznala nikoho důležitého. Pro ně by byla nikdo. Jenže ke mně se chovala hezky od první chvíle, co mě poznala, a oni měli tu drzost myslet si, že jsou něco víc.“

„Už se kvůli tomu nezlob. Ne dnes,“ požádám ji.

Halleyová se postaví a vrazí ruce do kapes teplé bundy. „Kvůli tomu se na ně nepřestanu zlobit nikdy, Andrew. Ve chvíli, kdy jsme odešli z jejich domu, se i můj svět smrkl na tebe a mě.“

Pomalu si povzdechne, než mě políbí na tvář.

„Máš pravdu. Teď na to není vhodná chvíle. Promiň.“

S mámou jsem se rozloučil krátce před její smrtí, když mě ještě dokázala vnímat přes mlhu z léků proti bolesti. Připadá mi zbytečné opakovat to pamětní plaketě a kapsli s popelem. Osoba, kterou byla za života, je pryč a molekuly, které ji tvořily, se rozptýlily do atmosféry a vrátily se vesmíru, aby byly znovu použity v neustávajícím koloběhu života. Její vědomí je pryč a v ocelovém pouzdře nezůstalo nic, co by mě slyšelo nebo mě chápalo. Bylo by však bezcitné odejít bez posledního gesta, a proto si kleknu, napodobím Halleyovou a přejedu dlaní po plaketě, pod palcem cítím okraje vyrytých písmen.

„Uvidíme se mezi hvězdami,“ řeknu. „Mám tě rád.“

Hřbitov se rozkládá na okraji města tři kilometry od loďmistrova podniku. Nezavolám si odvoz a raději se s Halleyovou vracím pěšky. Posledních dvanáct let jsme oba z větší části strávili na vesmírných lodích, a proto využíváme příležitosti a dopřáváme si čerstvého vzduchu a dlouhých procházek pokaždé, když sem zavítáme.

„Jsem rád, že mohla posledních pár let prožít v klidu,“ řeknu, když po cestě zpátky do města míjíme nádraží. „Bez hrozby Dlouhánů, kteří se na nás mohli kdykoliv vrhnout.“

„Čtyři roky míru,“ pokývá Halleyová hlavou. „Pokud nepočítáš těch pár, které zabíjíme na Marsu.“

„Během posledního turnusu jsem viděl tři Dlouhány a byl jsem tam šest měsíců. Ze začátku jsme jich víc viděli na každém hlídkovém letu. Na základnu jsme se vraceli s prázdnými raketomety a vystřílenými autokanony. Teď si celé týdny ani nevystřelíme.“

„A to je dobře. Znamená to, že už jsme je prakticky vyhladili.“

„Možná. Nebo se nám naučili vyhýbat. Ty tunely jsou hluboké.“

„Ve Sluneční soustavě se dlouhánská loď neukázala celé čtyři roky,“ připomeneme mi Halleyová. „Ráda bych věřila, že jsme skoro všechny dostali a že se posledních pár někde schovává a klepe hrůzou.“

„Doufám, že cítí strach,“ odtuším. „Ale zatím jsem je nikdy neviděl zaváhat nebo utéct.“

Přejdeme přes trávník před nádražím, který je posetý červenými a hnědými listy z okolních stromů. V hlavě se mi vynoří nezvaná vzpomínka – já a máma, jak před osmi lety jdeme stejnou cestou jen krátce poté, co jsem ji s loďmistrovou pomocí dostal z VOČ. Tehdy na zemi ležel sníh a ona žasla, jak čistá ta bílá pokrývka trávníku je. Myslel jsem si, že už jsem se s její smrtí vyrovnal, ale vzpomínka mou hruď zaplaví steskem, který pevně sevře mé srdce a zakroutí s ním. Za pár týdnů v horách napadne první sníh a ona tu nebude, aby ho viděla.

Zamířím k nejbližším stromům a dotknu se kmene, abych pod dlaní cítil drsnou kůru, stejně jako to první den udělala ona. Místní střední třída ten luxus považuje za samozřejmost, ale socky ve VOČ prožijí celý život bez toho, aby se kdy dotkly živého stromu. Halleyová se zastaví pár kroků za mnou a sleduje, jak přejíždím rukou po kmeni.

„Loďmistr říká, že se nic nezměnilo,“ povím jí. „Ale já si tím tak jistý nejsem.“

„Ty už se sem nechceš vracet, když tu tvoje máma nebude?“ zeptá se Halleyová.

Otočím se a podívám se na ni. Liberty Falls kolem nás se věnuje svým maloměstským záležitostem a netuší, jaká propast se v mém osobním životě otevřela.

„Nevím. Chci říct, že to tady mám rád. Trávíme tu opušťáky celé roky. Jen nevím, jestli zvládnu dál chodit do loďmistrova bistra. Všechno mi ji tam bude připomínat.“

Jdu vedle Halleyové a poslouchám šustění listů pod podrážkami našich bot, zvuk, na který na vesmírných lodích nebo ve veřejných obytných čtvrtích nikdy nenarazíte.

„A i když vím, že loďmistrovi by nevadilo, kdybychom tam dál bydleli zadarmo, nemůžu se zbavit pocitu, že bychom pak přetahovali naše pozvání. Nemusí nám nabízet jídlo a přístřeší, dokud neodejdeme do výslužby. I kdyby to mělo být jen pár týdnů ročně.“

Halleyová zamrká na polední slunce a pokrčí rameny.

„A co bude dál? Najdeme si nové místo? Nebo budeme každé volno trávit v podělaném rekreačním středisku? Protože mě nijak neláká létat dolů do San Antonia, jen abych pak trávila čas se stejnými lidmi.“

„Nevím,“ zopakuji. „Jen jsem teď trochu vykolejený. Zeptej se mě, až dostaneme další opušťák.“

„Nemusíme se rozhodovat. Ne v nejbližší době a určitě ne dnes,“ řekne Halleyová.

Jdeme po Main Street k restauraci loďmistra Kopky, kde náš opušťák strávíme v malém pokoji pro hosty v prvním patře. V civilním oblečení mezi místními na ulici nevyčníváme. Po čtyřech letech, kdy se v soustavě neukázala jediná dlouhánská loď, už nemusíme být mimo službu v uniformě a tahat s sebou zbraně a lehkou zbroj. Zpočátku jsem byl beze zbraně tak nesvůj, že jsem pod civilním oblečením tajně nosil propašovanou pistoli M17, ale tak rok, dva zpátky jsem ji začal nechávat ve své skříňce. Chodit neozbrojený by nemělo být nepříjemné, ale já si na to po několika letech neustálého balancování na pokraji vyhubení stále nemohu zvyknout.

„Čtyřdenní opušťák z rodinných důvodů a my dva z nich strávíme na cestě,“ postěžuje si Halleyová. „To bylo od armády vážně pozorné.“

„Máme kliku, že jsme nebyli na misi,“ odpovím. „Z Marsu bychom se vraceli skoro týden.“

„Kdy se vracíš na modulářskou univerzitu?“ zeptá se.

„Do Keflaviku odlétám zítra, v půl deváté večer z Falmouthu. Stíhám to vlakem v 16:00 a do té doby budu tady. A co ty?“

Halleyová jen mávne rukou.

„Já můžu z Burlingtonu odletět kdykoliv od teď do zítřejšího večera. Eskadru příštích šest měsíců nikam nepošlou. Teď je to jen samé cvičení a údržba. Nevím, jestli si někdy zvyknu, že mám plný stav pilotů a všechny výsadkové lodě, které potřebuju.“

„Chápu, jak to myslíš. Když si já zažádám o nové vybavení, taky ho dostanu hned. Je to divný.“

„Stala se z nás mírová armáda,“ řekne Halleyová. „Ne že bych si stěžovala. Už je to dlouho, co jsem musela nějaké rodině posílat kondolenci.“

Stále je pro mě těžké přemýšlet o nás jako o starších důstojnících, kteří musejí posílat oficiální kondolence pozůstalým. Když jsme se přidali k armádě, majorové a poručíci nám připadali staří. Teď oba nosíme dubové listy důstojníků. Když mě loni povýšili na majora, krátce jsem měl stejnou hodnost jako moje žena, ale pak z Halleyové udělali podplukovnici a dostala svou vlastní eskadru výsadkových lodí. Ve staré armádě byste museli odsloužit minimálně šestnáct let, abyste to dotáhli na podplukovníka, ale díky nedostatku starších důstojníků a výjimečným výkonům to Halleyová stihla za dvanáct. Na své současné trajektorii to patrně do pěti let vytáhne na plukovnici a do deseti let na generálku. Ta představa se jí však příliš nezamlouvá, protože pak by kokpit opustila nadobro.

„To znamená, že nám zbývá skoro celý den,“ řekne Halleyová. „Co podnikneme?“

Zamyslím se nad tím. Když jsme na opušťáku, obvykle se najíme v loďmistrově restauraci a trávíme čas v našem malém pokoji pro hosty, ale dnes mi nepřipadá správné držet se rutiny, jako by se nic nezměnilo.

„Vyrazíme ven,“ navrhnu.

„Kam ven?“

„Ven z města. Daleko od lidí. Vezmeme si jeden skládací stan a trochu jídla. Vyrazíme někam do hor. Možná po té stezce podél řeky, kde jsme byli loni na jaře. Noci ještě nejsou tak chladné.“

„Jen ty, já a veverky,“ řekne Halleyová. „Dobře. Budeme jíst studené sendviče pod hvězdami a klepat kosu, než nás zase nacpou do vesmírné lodě.“

Vezme mě za ruku a pevně ji stiskne. Můj smutek je stále čerstvý a vím, že budu truchlit dlouho, ale jak jdeme bok po boku ulicí pod podzimním sluncem, svět, který byl ráno vychýlený ze své osy, jako by se opět trochu narovnal.

KAPITOLA 2

MEZI SVĚTY

Nesnažím se sám sobě namluvit, že Liberty Falls je skutečný svět. Realitu vidím za oknem vlaku, když maglev uhání rychlostí tři sta kilometrů v hodině stále zastavěnější krajinou, jak se blíží k metroplexu Greater Boston. Tohle je skutečný svět, veřejné obytné čtvrti s půlkilometrovými věžáky, desetitisíce malých bytů naskládaných jeden na druhém ve snaze dostat na co nejmenší plochu co nejvíc lidí. Tohle byl náš život, než jsem vstoupil do armády a máma se dostala z VOČ.

Avšak i tenhle svět se v posledních letech znatelně zlepšil. Pokroky jsou malé, ale viditelné. Vlaky jsou čistší a lépe udržované a ve čtvrtích, kterými projíždíme, je méně ruin a vyhořelých bloků. Na přestupních stanicích je méně bezpečnostních stanovišť a tak čtvrtina policistů, kteří tu dřív hlídkovali, než ve VOČ vypukly nepokoje a na orbitě se ukázali Dlouháni. Krize, kterou jsme přežili, přiměla Severoamerické společenství přehodnotit jeho předválečné priority. Poprvé v životě mám pocit, že většina z nás pro změnu táhne za stejný konec provazu. Města stále mají do ráje daleko, ale teď už alespoň nevypadají jako čekárna pekla.

Znovu jsem v uniformě, kterou předpisy vyžadují pokaždé, když opouštíte nebo míříte na svůj přidělený post. Na nádraží v Boston South Station se kupé zaplní do posledního místa a přímo naproti mně si sedne jeden mladík. Uctivě na mě kývne a já mu gesto oplatím, než se otočím zpátky k oknu. Uniforma teď přitahuje mnohem víc pozornosti než dřív, kdy vojáci byli pouhými kuriozitami, relikty abstraktní profese, která prováděla tajné operace v koloniích mezi hvězdami. Po nájezdu Dlouhánů už všichni vědí, co děláme a proč tu jsme.

„Sloužíte ve flotile, pane?“ zeptá se konečně mladík po několika minutách nenápadného okukování mé uniformy.

„Ano, sloužím,“ odpovím.

„Myslel jsem si to. Jen jsem ještě nikdy neviděl někoho s červeným baretem, který nosíte vy.“

Podívám se na šarlatový baret zastrčený pod epoletou na levém rameni.

„Na ty moc často nenarazíš,“ řeknu. „To je baret bojového koordinátora. V celé flotile je nás nanejvýš sto padesát.“

„Co děláte? Tedy jestli nevadí, že se ptám. A pokud to není tajné.“

„Bojoví koordinátoři přistávají na nepřátelských planetách s předsunutými jednotkami. Přivoláváme leteckou podporu, označujeme cíle pro bombardování a tak podobně.“

„Byl jste někdy v bitvě?“ zeptá se kluk. Poznám, že se prakticky klepe potlačovaným zájmem. Podívám se na něj a pokouším se odhadnout jeho původ a společenské postavení. Zuby má bílé a rovné a je kvalitně oblečený, takže měšťák. Může mu být tak osmnáct nebo devatenáct, je dobře živený a zdravý.

„Byl,“ odpovím. „Dělám to už dvanáct let. Od začátku války s Dlouhány. Myslím, že jsem byl u všech větších bitev.“

„I na Marsu?“ zeptá se.

„Tam taky. Ale nebyla to žádná zábava. Ani jednou.“

„To si dokážu představit.“

O tom silně pochybuju, chlapče, pomyslím si.

„Jaké… jaké to je? Myslím tam venku. Když bojujete s těmi věcmi.“

Podívám se na jeho upřímnou tvář a náhle si připadám hrozně starý, přestože nás dělí tak patnáct let. Kdykoliv mluvím o válce s civilisty, mám pocit, jako bych používal tlumočníka, kterému se nedaří nacházet správná slova. Jak mu mám vysvětlit jaké to je stát na povrchu jiné planety a sledovat hordu dvacetimetrových tvorů přibližujících se k naší palebné linii, kdy vám zbraň ve vašich rukách náhle připadá slabá a zbytečná? Jak mám slovy vyjádřit, co se mi honí hlavou, když sestupuji do temného tunelu, abych z něj vyhnal stvůry, které mě jedním máchnutím paže rozmáznou na krvavou kaši? Jsem jen o dekádu a půl starší než on a věci, které jsem ve svém životě viděl a udělal, se od jeho zážitků liší tak moc, že bychom mohli patřit k rozdílným živočišným druhům. Kdybych mu to skutečně popsal, nedokázal by to pochopit.

„Je to děsivé,“ uchýlím se místo toho k naprosto nedostačujícímu slovu. On však takové slovo čeká, a protože je to emoce, se kterou dokáže pracovat, chápavě přikývne.

„Přihlásil jsem se v náborářské kanceláři,“ řekne mi. „Chci sloužit na vesmírné lodi. Jako zbraňový technik nebo tak. Ale můj kamarád říká, že mi přidělí práci, na kterou se podle nich budu hodit nejvíc. Říká, že asi skončím u pěchoty, protože tam lidi potřebují pořád. A že bych měl svoji přihlášku stáhnout, dokud to ještě jde.“

„Život pěšáka je těžký, i když jsou to jen čtyři roky.“

Chvíli jedeme mlčky. Vystupuji na další zastávce, a když interkom oznámí, že se blížíme ke stanici Falmouth, vstanu, vezmu si batoh a zamířím ke dveřím na konci vagonu.

„Máte nějakou radu?“ zeptá se kluk, když otvírám dveře našeho kupé. „Myslím, když mě vezmou.“

Vím, že jako důstojník Obranných sil Společenství bych měl nové rekruty povzbuzovat a vykreslit jim službu v těch nejlepších barvách, aby doplnili naše řady. Jsem hrdý na vše, co jsem v uniformě dokázal, a za armádu se ani v nejmenším nestydím. Nechci však mazat med kolem pusy mladého kluka, který netuší, jaké to je probouzet se skoro každou noc z nočních můr o stvůrách číhajících v temných hlubinách. Neuvědomuje si, k čemu se přihlásil, že mu roky hromadících se traumat zdecimují tělo i mysl a že se nikdy nedá úplně dohromady, ať se bude snažit sebevíc.

„Poslechni svého kamaráda,“ poradím mu. „Připadá mi jako chytrý kluk.“

Můj odvoz je pravidelný zásobovací let do Keflavíku. Sedím vzadu v závěsném křesle u trupu, přepravní prostor sdílím s dalšími deseti vojáky z DOS a několika tunami zásobovacích palet připoutaných k podlaze. Nákladní loď je stísněná a hlučná, ale já jsem byl pěšákem tak dlouho, že usnu kdykoliv a kdekoliv, a tak opřu hlavu o balistickou vrstvu trupu a většinu tříhodinového letu prospím.

Vzbudím se, když začneme klesat. Atmosférické vznášedlo má na rozdíl od vojenských lodí v nákladovém prostoru okna a brzké ranní slunce maluje oblohu nad oceánem do rozpitých odstínů nachové a oranžové.

Ten pohled mi nezevšedněl ani po čtyřech měsících. Nad Islandem vládne klidné počasí a skalnaté pobřeží vypadá jako břeh vzdáleného koloniálního měsíce. Spojená základna Keflavík se v posledních letech stala rušným místem. Můj transportér je jen jedním z několika přilétajících vznášedel, všechny jsou nad letištěm na pobřeží srovnané jako perly na náhrdelníku a blikají pozičními světly. Několik desítek kilometrů východně se na pozadí hor rýsuje panorama Reykjavíku. Žije tam necelý milion lidí, tři čtvrtiny obyvatelstva Islandu, ale v porovnání s metroplexem v SAS nebo velkými evropskými kontinentálními městy je to klidné místo. Island je samá vulkanická skála a led, na Zemi není prostředí, které by se víc podobalo začínající mimozemské kolonii, a nachází se v severním Atlantiku napůl cesty mezi SAS a Evropou. Díky tomu je ideálním místem pro novou Mezinárodní školu speciální taktiky, kde část týmu speciálních operací SAS učí naše spojence, jak se bojuje na cizích planetách.

Škola je tak nová, že logistika a transporty stále fungují v provizorním režimu. Komplex se nachází na opačné straně ostrova, ale výsadkové lodě nemohou přistávat přímo na místě, protože základna je malá a přistávací plošiny pro těžké stroje se ještě nepostavily. To znamená, že musím vystoupit na základně v Keflavíku, zaregistrovat se u přepážky a odchytit si jedno ze starých vznášedel s překlopnými motory, které se používají při lokálním rozvozu. Než mi seržant u přepážky najde odvoz a pošle mě do MŠST, na zemi v Keflavíku strávím víc času, než kolik trval celý let z Falmouthu. Když prastaré letadlo konečně přistane na krátké štěrkované přistávací dráze u MŠST, z hodin prosezených v nepohodlných zavěšených sedadlech mě bolí záda a jsem neskonale šťastný, že z toho kostitřasu mohu vystoupit na pevnou islandskou zem.

Liberty Falls mi nepřipadá jako skutečný svět a Island k němu má taky docela daleko. Téměř všichni žijí v Reykjavíku a hrstce menších měst na pobřeží, zatímco ve vnitrozemí je jen pár městeček a osad. Většinu ostrova pokrývá jen štěrk a ledovce, kde nejsou žádní lidé nebo budovy. MŠST základna je shluk nízkých prefabrikátových budov u pobřeží úzkého fjordu, záměrně postavených modulárním koloniálním stylem a obklopených jen minimem obranných prvků. Nejbližším městem je rybářská vesnice, která se nachází deset kilometrů západně na konci fjordu, a mezi námi je jen kamení a pemza a žádný důvod, proč by se tam měl někdo vláčet. Jedinou připomínkou, že se stále nacházíme mezi civilisty na Zemi, jsou rybářské lodě, které občas proplouvají fjordem do oceánu nebo se vracejí ke svému molu. V každém ohledu to pro mě bylo stejně nepřirozené prostředí jako uvolněný klid v Liberty Falls. Na tak prázdné a nezkažené místo se většina lidí nikdy nedostane.

Z přistávací dráhy zamířím k hlavní budově. Pod botami při každém kroku křupe štěrk a vzduch je chladný a čistý. Brzy se dočkáme prvního sněhu a pak to tady bude několik měsíců vypadat jako na Novém Svalbardu.

Je čas oběda, a jak procházím základnou, oplácím salutování vojákům, kteří míří do jídelny. MŠST cvičí vojáky ze spojeneckých národů ve speciálním vesmírném boji a jejich uniformy jsou směsicí různých digitálních maskovacích vzorů – německých, britských, francouzských, norských, nizozemských a italských. Z devětadvaceti zemí Eurocorpsu má jen půltucet dostatečně velkou armádu, aby se mohly zapojit do operací vesmírné pěchoty. Potrvá dalších pět let, než budou mít Evropané vybavení a výcvik, aby mohli samostatně provozovat své mimoplanetární jednotky. Do té doby je zaučíme a začleníme je do spojených akcí SAS. Největším příspěvkem Evropanů však nebyli jejich lidé, ale peníze. Díky nim jsme mohli po dlouhé vyčerpávající válce s Dlouhány obnovit flotilu a doplnit naše řady. Je to dobrý obchod a já Evropanům rád pomůžu s osvojováním tajů vesmírného válečnictví výměnou za nové vybavení a jednotky s plným stavem.

„Dobré odpoledne, pane,“ pozdraví desátník, když vejdu do kanceláře roty.

„Dobré odpoledne, desátníku Keene. Kde je rotný seržant?“

„Hlavní seržant Leach je na střelnici, pane.“

„Střelecké cvičení? S čím tam střílí?“

Desátník Keene na obrazovce před sebou zkontroluje denní rozpis. „Ehm, pušky a pistole, pane.“

„Nic jiného dnes v plánu nemají?“ zeptám se.

„Ne, pane. Hlavní seržant na ráno připravil desetikilometrový běh ve zbroji a jsem si dost jistý, že až skončí na střelnici, vracet se budou pěšky. S výjimkou zdravotnického transportéru si nezamluvil žádná vozidla.“

Přikývnu a zkontroluji schránku, jestli nedorazily papírové formuláře. Čeká jich tam malá hromádka a já je vytáhnu, abych si je na pultu přerovnal.

„Kávu, pane?“ navrhne desátník Keene, když zamířím do své pracovny.

„Potvrzuji,“ odpovím. „Tedy pokud to nebude flotilní břečka.“

„Ne, pane. Je italská, Ze skutečných kávových zrn.“

„V tom případě ochotně potvrzuji,“ řeknu. „Bez smetany, jen černou.“

„Rozkaz, pane.“

Zajdu do své kanceláře a položím sjetiny na stůl. Má pracovna je s každým povýšením větší a základna na Islandu je přepychovější než všechny kontinentální SAS základny. Místnost je téměř stejně velká jako sociální byt, kde jsem s mámou bydlel v bostonské VOČ, a nábytek je z kvalitního skandinávského laminátu, jasně bílý a funkční. Z okna mám výhled na pobřeží a fjord za ním. Poklidnou scénu krátce naruší odlétající letadlo, když odstartuje z přistávací dráhy a s řevem turbínových motorů stoupá k zamračené obloze. Dívám se, jak mizí v nízkých mracích, a poslouchám, jak jeho burácení slábne ve vzdálené hučení.

Do kanceláře vstoupí desátník Keene a položí vedle papírů šálek kávy.

„Děkuji, desátníku.“

Desátník Keene přikývne a otočí se k odchodu. Jeho flotilní maskáče jsou naškrobené a rukávy má dokonale vyhrnuté a bez jediného puku. Já si své rukávy tak precizně vyroloval naposledy v základním výcviku a u každého mi to zabralo dobrých pět minut. Vojáci ze speciálních operací jsou na své umístění pyšní a rádi ukazují, že jsou něco víc, a proto se precizně vyrolované rukávy mezi mladšími vojáky bez bojových zkušeností vrací do módy. Už podruhé si dnes připadám hrozně starý.

Usrknu kávu. Je silná a má výraznou chuť, které docílíte jen upražením skutečných zrnek a jejich rozemletím na prášek. Než s námi Evropané z nutnosti spojili zdroje, flotila neměla dost peněz, aby si mohla dovolit plýtvat s nimi za kávu. Od té doby kvalita jídla každým rokem stoupá a stravování na mezinárodních základnách a lodích je lepší, než když jsem byl před dvanácti lety v základním výcviku. Tehdy bylo skutečné jídlo jedním z náborářských taháků pro děcka, která ve VOČ vyrůstala jen na sóji a levných cukrech.

Informační obrazovka na stěně naproti stolu ukazuje denní rozpis, umístění a zdravotní stav všech instruktorů a kadetů v rotě. Škola má pět výcvikových rot a každá z nich se specializuje na jiný aspekt zvláštních vesmírných operací. Moje rota je školou pro bojové koordinátory a předsunuté pozorovatele, kde se Evropané učí přivolávat leteckou podporu a navádět orbitální bombardování na Dlouhány. Všichni mí instruktoři jsou starší seržanti nebo rotní důstojníci se zlatými výsadkářskými odznaky a bojovými zkušenostmi. Od bitvy na Marsu už uplynulo několik let a hledání učitelů je stále těžší. Starší důstojníci začali odcházet do výslužby a spoustu dalších, kteří v bitvě veleli četám a rotám, povýšili na štábní důstojníky a stáhli z terénu.

Popíjím kávu a studuji u toho obrazovku. Většina polí je zelená, jen pár červených upozorňuje na nedostupné instruktory a nemocné nebo zraněné kadety.

Tohle je teď můj život. Jsem štábní důstojník, a dokud neodejdu do výslužby, jsem téměř jistě odsouzen k vysedávání za stolem a vyřizování personálních záležitostí. Hrnek s kávou teď držím častěji než pušku nebo pistoli. Takhle jsme si s Halleyovou představovali ideální kariéru, když jsme procházeli základním výcvikem – pár vzrušujících nebezpečných let a pak snadný život v kanceláři, než odejdeme na odpočinek.

Ale po tolika letech modulářského boje někdy prostě zatoužím se trochu zapotit a znovu zmáčknout spoušť.

„Desátníku Keene,“ zavolám otevřenými dveřmi do sousední místnosti.

Desátník se ve dveřích objeví o chvíli později. „Pane?“

„Šel dnes ráno s kadety na střelnici i zbraňový seržant?“

„Ano, pane. Na zbrojnici teď dohlíží desátník Lopez.“

Odložím napůl vypitou kávu na stůl a vstanu ze židle.

„To je dobře, protože mám v plánu vyzvednout si pušku a připojit se k rotě na střelnici. Kdyby mě někdo hledal, řekněte jim, že jsem po zbytek dne v terénu.“

„Ano, pane,“ potvrdí desátník Keene. „Chcete, abych zavolal do vozového parku, aby vám přistavili Mulu?“

„Ne,“ zavrhnu to. „Poslední dny jsem toho naseděl až příliš. Vyzvednu si zbroj a zaběhnu si tam pěšky. Je to jen deset kilometrů.“

„Ano, pane,“ řekne desátník Keene s malým náznakem překvapení. Jen pár vojáků poběží dobrovolně dvacet kilometrů ve zbroji, pokud to nedostali rozkazem nebo se nesnaží udělat dojem na ostatní, a je jedno, jak těsně si rolují rukávy na uniformách. Jenže já si dnes odpoledne chci trochu protáhnout nohy a nadýchat se pachu beznábojnicové střeliviny, abych si připomněl, že jsem pořád voják a nestal se ze mě úředník. Papírování počká, až se vrátím ze střelnice.

KAPITOLA 3

POT A KULKY

Cesta ze základny na střelnici s ostrou municí je klikatící se stezka, která kopíruje vrstevnice okolních kopců a hor. Střelnice se nachází deset kilometrů jihovýchodně v údolí se strmým kopcem, který slouží jako pořádný pískový val. Využíváme ji často, protože je ideální zastávkou na rychlých pochodech, a stezka je pěkně vyšlapaná, jak tudy poslední rok a půl několikrát týdně prochází čety a roty v bojových zbrojích.

Běžné bojové zbroje nemají posilovače svalů, jaké se používají v exoskeletech BES. Aby šetřily energií, malé servomotory ve zbrojích kompenzují pouze váhu výstroje. Pochodování a běh jsou pořád plně v mojí režii a úbočí na východním pobřeží Islandu jsou strmější, než se zdálky zdá. Po pěti kilometrech rychlého pochodu se potím a všechno mě bolí, přesto si však poctivou únavu užívám. Jsem na to sám, stoupám do kopce a po levici mám ocelově šedý oceán, který v dálce splývá se zamračenou oblohou. Vítr je chladný a dost silný, aby se mnou čas od času zatřásl, i když mám na sobě dvacetikilovou zbroj a nesu sedmikilovou puškou.

Je to zvláštní pocit být tu úplně sám. Je tady takové ticho a prázdno, až se zdá, že mám celou planetu jen pro sebe. Kostel jsem naposledy navštívil se svou mámou, když jsem byl teenager, a než vzdala pokusy mě tam tahat. Někdy jsme se krátce zastavili i mimo obvyklou otevírací dobu, protože máma chtěla za někoho zapálit svíčku nebo se sklonit k rychlé modlitbě. I znuděný kluk musel uznat, že obrovská prázdná katedrála a její tichá křížová klenba mají své majestátní kouzlo. Okolní krajina na mě působí podobně, s kupolí z bouřkově šedé oblohy nad hlavou a tichem, které jako by vážilo tunu. Mořští ptáci se vznášejí nad oceánem ve větru, který dole bičuje vlny a mění jejich vrcholky v bílou pěnu. Máma někdy tvrdila, že Boha svým způsobem uctívá každý. Když byla naživu, vždy jsem jí v tom odporoval, ale když se procházím kopci a údolími nezkaženého ostrova, uvědomuji si, že jsem to možná nepochopil, a lituji, že už jí nikdy nebudu moct říct, že měla pravdu. Cítím vnitřní klid, jako když se ve vermontských horách procházím s Halleyovou. Pokud se máma v kostele cítila stejně, tak tohle je má verze, místo, kde mohu přemýšlet a žasnout nad skutečností, že jsem v přítomnosti něčeho většího než já, co navždy přetrvá. Možná každý z nás opravdu navštěvuje svůj kostel, ať už v bohy věří, nebo ne.

Střelbu ze střelnice slyším mnohem dřív, než obejdu poslední kopec. Staccato hromových ran z nadzvukových hlavní se odráží od okolních hor. Střelivina v nových puškách je obzvláště hlasitá, spíš chraplavé odkašlání než ostrá rána. Podle toho, co jsem slyšel, zbrojní oddělení flotily novou bezplášťovou munici navrhlo, aby měla menší záblesk a minimálně narušovala senzory, když se z pušek střílí v podzemních prostorech.

Sejdu z kopce na střelnici a projdu kolem vlajek varujících před ostrou střelbou. Velitel mé roty, hlavní seržant Leach, stojí za palebnou čarou, ruce sepnuté za zády, a sleduje střelbu. Na střelnici je půl tuctu palebných pozic a v každé z nich je kadet z Eurocorpsu a SAS instruktor. Další evropští kadeti jsou seřazení v bezpečné zóně za každým stanovištěm a čekají, až na ně přijde řada.

Stojím za bezpečnou hranicí, dokud cvičná střelba neskončí. Když se kadeti střídají, hlavní seržant Leach se otočí, zakřičí rozkazy na seřazené Evropany a zamíří ke mně.

„Dobré odpoledne, pane,“ pozdraví. „Nevěděl jsem, že se k nám připojíte.“

„Ani já to nevěděl, než jsem před dvěma hodinami dorazil na základnu,“ odpovím. „Neměl jsem náladu na další sezení na zadku. Ne po letu z Keflavíku.“

„To chápu, pane. Vidím, že jste si přinesl pušku.“

„Neříkejte mi, že jste se to zrovna chystali zabalit. Nerad bych se s tím krámem tahal zbytečně.“

„Ne, pane. Máme naplánovanou ještě hodinu.“

„Jak jim to jde?“ řeknu a kývnu na řadu kadetů. Hlavní seržant Leach sleduje můj pohled.

„Jsou docela dobří, ale je vidět, že některé evropské země tráví na střelnici víc času než ostatní. Ale základy mají slušné, zvlášť Němci a Britové. Každá VP rota by však s nimi vytřela podlahu, a co teprve moduláři.“

Sledujeme kadety v zákopech, jak pod bedlivým dohledem instruktorů připravují své zbraně. Všichni studenti z Eurocorpsu jsou poddůstojníci, kteří prošli výcvikem speciálních operací, všichni mají odslouženy nejméně dva roky a jsou minimálně desátníci. Když se však dívám na řadu čekajících kadetů s přilbami v podpaží, připadají mi tak neskutečně mladí, že se o ten pocit podělím s hlavním seržantem.

„To mi povídejte,“ odtuší. „Banda zatracenejch děcek. Výcvik mají dobrý, to ano, ale boj nezažil nikdo. I ti nejstarší narukovali rok po Marsu.“

„Do hajzlu,“ zakleju a hlavní seržant se ušklíbne.

Od moře vanoucí vítr přináší vůni oceánu nezkaženého městským odpadem, je tak čistá a příjemná, že bych měl problém ten vzduch popsat klukovi z VOČ, který nikdy nedýchal neznečištěný vzduch. Nad námi krouží pár racků, viditelně lhostejných ke zvukům střelby.

„Kolik let máte odslouženo vy, Leachi? Jedenáct?“

„Dvanáct.“

„Vážně? Stejně jako já? Základem jste prošel v osmém roce?“

Leach přikývne. „V San Diegu.“

„Já skončil v Oremu,“ řeknu. „Leden 2108.“

„V tom případě na mě máte náskok tři měsíce, pane.“

„Nemůžu uvěřit, že z vás taky neudělali důstojníka. Z předválečných vojáků nás zůstalo sakra málo.“

„Zkoušeli to,“ ušklíbne se hlavní seržant Leach. „Několikrát. Ale já nebyl takový idiot, abych jim to dovolil. Bez urážky, majore.“

„Není třeba se omlouvat. Byl jste chytřejší než já. S těmi hvězdami přišla spousta problémů. Často si přeju, abych zůstal poddůstojníkem.“

„Někdo to dělat musí,“ řekne Leach. „Jsem rád, když je to někdo, kdo se vyzná, ale ještě větší radost mi dělá, že jste to vy a ne já.“

Leach kývne na pušku, kterou mám zavěšenou na hrudi.

„Mám vás zařídit místo na střelnici, pane? Munice jsme si přinesli spoustu.“

„No, jako ozdobu jsem si ji nepřinesl.“

U nábojové stanice si naplním zásobníky a sestoupím do přiděleného střeleckého stanoviště. Zbraň, kterou jsem si přinesl, je nová a já bych ji nejraději měl už na Marsu, protože jde o přelomový vynález. Během let naše domácí vývojářské oddělení přišlo s M-80, pak s M-90 a nakonec s M-95, kdy každá puška měla větší kalibr, aby se do projektilu vešlo víc výbušného plynu. Pak si naši lidé sedli se zbrojaři z Eurocorpsu, aby zjistili, co funguje a co by se dalo udělat lépe. Výsledkem je MBP, modulární bitevní puška, do které právě zasouvám první desetiranný zásobník. Vesmírné jednotky SAS a Eurocorpsu poprvé používají stejné zbraně a munici, což znatelně zjednodušuje výcvik a logistiku.

MBP je smrtící zázrak a všichni vojáci ji milují. Zatímco staré M-95 v podstatě střílely obří injekce, MBP střílí velmi rychlé projektily s průbojnou špičkou z velmi tvrdé slitiny, za kterou následuje výbušná nálož. Oproti starým nábojům jsou poloviční. Do boje si tak můžeme vzít dvakrát víc nábojů, než kolik jsme jich měli do M-95, a nové pušky mohou střílet jak jednotlivé střely, tak automatické dávky. Aby jejich zpětný ráz nesrazil vojáky na zadek, inženýři do nich zabudovali tlumící systém, který zahrnuje hydraulické tlumící trubice a dle mého názoru spoustu černé magie. Pěšák si s nimi připadá, jako by ho vyzbrojili osobním autokanonem.

„Střelci jsou připraveni,“ oznámí bezpečnostní důstojník střelnice, když nabiju svoji pušku a ohlásím to. Střelnice je kilometr dlouhá pláň z ušlapané hlíny se skrytými terči, které se ukáží v závislosti na programu, který bezpečnostní důstojník zadá do systému.

První cíl se objeví osm set metrů daleko a žene se ke mně rychlostí, která by se u Dlouhánů dala popsat jako vycházková. Se zaměřovačem v přilbě je snadné cíl zasáhnout. Je přibližně stejně velký jako trup Dlouhána, tři na tři metry, ale na tuhle vzdálenost není ani taková silueta příliš velká. Puška je propojená se zaměřovacím počítačem v mé zbroji, využívá balistické informace od zaměřovacího laseru a doplňuje je daty o prostředí – teplotou, tlakem vzduchu a rychlostí větru. Zaměřovací kříž posadím na středu terče a přepnu na jednotlivé výstřely. Pak stisknu spoušť.

Puška chraplavě vyštěkne a desetimilimetrovou střelu vyplivne rychlostí dva tisíce metrů za sekundu. Výstřel dlouhánský cíl zasáhne kousek od středu. Za první střelou rychle pošlu dvě další. Při každém zásahu vidím výbuch nálože, která desetimilimetrový otvor rozšíří tak, že by se do něj vešla celá hlava. Počítač usoudí, že zásahy stačí, a cíl zmizí.

Tři další terče se objeví blíž na třech stech metrech. Vyskočí postupně v dvousekundových intervalech a postupují ke mně. Do každého pošlu dvě střely ve stejném pořadí, v jakém se ukázaly, pěkně zleva doprava. MBP chrlí obsah zásobníku, bum-bum-bum, a dlouhánské terče jeden po druhém padají. Poslední jen zavrávorá, protože střela pouze škrtla vršek. Podle ukazatele munice mi stále zbývá jeden výstřel, a tak znovu zamířím a zasáhnu střed terče. Spadne s uspokojivým zařinčením, které o sekundu a půl později uslyším na palebné linii. Tři terče leží v hlíně. Vyhodím prázdný zásobník a nahradím ho plným z nábojové sumky.

Následujících pár minut nám počítač servíruje různě vzdálené terče. Některé postupují ke mně, další mě obcházejí a zbytek stojí nehnutě nebo se vzdaluje. Se zaměřovacím počítačem a přibližovací optikou v přilbě neminu ani jednou. Zbroje nemají automatické zaměřovací servomotory jako BES obleky, takže zbraň sama nezacílí, ale korekční serva v kloubech mi před každým výstřelem lehce upraví mušku, čímž kompenzují mé nepatrné pohyby a zpětný ráz. Vystřílím druhý zásobník a pak třetí, dlouhánské terče posílám jeden po druhém k zemi.

Když nabiju poslední zásobník, displej v přilbě zabliká a zhasne. Zaměřovací kříž před pravým okem zmizí.

„Simulované selhání obleku,“ informuje mě přes komunikační kanál střelnice bezpečnostní důstojník. „Přejděte na pevná mířidla a zaměřujte manuálně.“

MBP vlastní teleskopický zaměřovač nemá, protože k zaměřování využívá senzory ve střelcově zbroji. Když zbroj selže, pušku zacílím jen přes záložní mířidla na závěru. Zatáhnu za páku, která je uvolní, a mířidla okamžitě vyskočí ven. Pak zapřu zbraň o rameno, abych na cíl mohl mířit jako střelec z předelektronického věku.

Další terč se objeví na pěti stech metrech. Bez korekčního míření optického zaměřovače jsem si vzdálenost musel odhadnout sám, ale bezplášťové desetimilimetrové projektily jsou tak rychlé, že průrazné výbušně střely na takovou vzdálenost neztratí téměř žádnou výšku. Posadím vršek lichoběžníkových mířidel na střed dlouhánského terče a dvakrát stisknu spoušť. Jedna jde nízko a jen se otře o spodní okraj, ale druhá trefí horní polovinu polymerové siluety a pošle ji k zemi.

Objeví se další dva cíle, mnohem blíž než ten první. Jeden je na sto metrech a rychle se přibližuje. Druhý je třicet metrů daleko a tak velký, až se zdá, že je přímo u mě. Potlačím krátký nával instinktivní paniky a přepnu pušku na automat. Bližší cíl je větší hrozba a já ho pokropím trojitou dávkou, která gelem vyplněný polymer roztrhá na kusy. Když padá, na okamžik se zdá, že to ustojí, a proto do terče pošlu další trojitou dávku, mířím vysoko na hlavu, aby cíl zaručeně skončil na zemi. Po jeho pádu se zvedne mračno prachu, které mi krátce zakryje výhled. Stočím pušku trochu doleva a zamířím na postupující dlouhánskou siluetu, která je teď méně než třicet metrů daleko, a rychle vypálím poslední tři střely. Na automat přepnutá MBP se skoro nepohne. Je opojné podmanit si tolik kinetické energie a výbušné síly, aniž by mě za to potrestal tvrdý zpětný ráz starých protidlouhánských pušek série M. Simulované střelnice s holografickými terči jsou užitečné, když chcete cvičit v uzavřeném prostoru válečné lodě, a střílet virtuální střely na hologramy je bezesporu bezpečnější a ekonomičtější. Nic se však nevyrovná pocitu, když střílíte skutečné náboje a děláte díry do skutečných cílů.

Když cvičná střelba skončí, displej v přilbě znovu naskočí a ukáže mi skóre. Padesáti střelami jsem zabil sedmnáct Dlouhánů a přesnost zásahů byla 92%. Kdyby jediný voják na bojišti jen s puškou skolil sedmnáct Dlouhánů, pověsili by na něj tolik medailí, že by si své sako nedokázal obléct bez pomoci dvou pobočníků a zdvižného vozíku. Tohle samozřejmě nebyl skutečný boj, ale i tak to jednomu pořádně zvedne sebevědomí, když ví, že jeho osobní zbraň je dost silná, aby zastavila nápor několika Dlouhánů.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bojové rozkazy.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.