Minecraft v nakladatelství

FANTOM Print

Zrada v Minecraftu

Runové spiknutí

FANTOM Print

2015

Copyright © 2015 René Balický

ISBN 978-80-7398-739-8 (ePub)

ISBN 978-80-7398-740-4 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Poděkování

Pedrovi, bez něhož by tento příběh nebyl nikdy úplný.

A řeč je o tomto Pedrovi:

www.youtube.com/user/PedrosGame

1.

Cubana měla naspěch. Když si předchozího dne dávala do nůše nové elixíry, roztrhla ji a oprava se nepříjemně protáhla. A i když byla jako každý dobrodruh zvyklá opravovat si nůši sama, dnes se jí to vůbec nedařilo. Od rána byla nervózní, oprava se vlekla a ona měla špatné tušení. Díky té zatracené nůši nemohla do divočiny se Sirotkem, svým synem, jeho kamarádkou Sojkou a zkušeným dobrodruhem Astrem.

Kožené řemínky, které do nůše právě zaplétala, měl platnéř přinést již včera. Kdyby to udělal, stihla by nejen opravu, ale i odjet do divočiny s přáteli a nebyla by tu teď sama s tou pitomou nůší. Opravdu moc potřebovala další pár rukou. Nešlo to jinak, musela si vypomoct nohou. Vytáhla z pochvy meč, který by jí při práci překážel, a položila ho na stůl. Pak přiklekla nůši a pokračovala v zaplétání řemínků.

Náhle ji z práce vyrušil tichý zvuk otevíraných venkovních dveří. A to bylo špatně. Věděla, že dnes k ní domů nemůže nikdo přijít. Sirotek vždy přiběhne jako velká voda, ten to tedy určitě není, a přátelé vždy slušně zaklepou a čekají na pozvání. Nikdo cizí by si nedovolil vstoupit bez klepání, zvláště do domu dobrodruhů, kteří se s nikým a ničím nepárají. Potřebovala bleskově utáhnout ještě čtyři smyčky, aby si uvolnila nohu a mohla přivítat neznámého mečem, jak se na nezvaného hosta sluší a patří. Šramot tichých kroků se však rychle blížil ke komoře, ve které pracovala.

Ještě poslední řemínek a dosáhnu na meč, pak už může přijít kdokoli, pomyslela si. Ale bylo pozdě. Dveře do komory se pootevřely a v nich stál neznámý kněz, jehož pohled říkal, že nepřišel v dobrém. Uchopila meč za rukojeť, aby ho mohla proti knězi vrhnout, ale nebyla dost rychlá! Rána do hlavy přišla dříve. Zatmělo se jí před očima a pak si už nepamatovala vůbec nic. Než ztratila vědomí, zaslechla jen šepot dvou mužských hlasů. Pak už byla pouze tma a nicota.

Z mlhavé tmy bezvědomí ji probraly něčí hlasy. Přicházely odněkud zdaleka. Určitě je znala, jenom si nedokázala vzpomenout… Ach ano, patřily známým. Poznávala Mabi – sousedku – a Sojčiny rodiče. Hlasy hovořily o neuvěřitelném nepořádku, o tom, že tady někdo něco usilovně hledal a rozbil vše – že mu nebylo nic svaté. Cubana zjistila, že se jí po sluchu vrací i síla otevřít těžká víčka. Všechno viděla rozmazaně a postavy, které kolem ní chodily, nebyly v mihotavém světle loučí k poznání. Pohla rukou, chtěla si odkašlat, ale z úst jí vyšlo jen zachroptění.

„Už se probrala,“ uslyšela sousedčin hlas. Ve svém zorném poli zaznamenala pohyb a hned nato rozeznala tři obličeje, které se nad ní sklonily. Byla to opravdu Mabi, žena mistra horníka, kterou uslyšela jako první, a rodiče Sojky – Ruf a Rosa Destilovi.

„Už jsme o tebe měli strach,“ usmála se Rosa s jasně patrným starostlivým pohledem. Mírně se otočila bokem, pak něco začvachtalo a Cubana ucítila příjemný chlad na čele.

Studený obklad, pomyslela si, ten se dává vždy, když na někoho použijí uspávací elixír.

„Museli na tebe těch elixírů naházet několik, že jsi tak dlouho spala.“

„Elixíry? Pamatuji si ránu do hlavy, i když ten kněz, či kdo to byl, stál příliš daleko na to, aby mě praštil do hlavy, a já neviděla, že by se napřahoval k ráně.“

„Když jsme přišli, cítili jsme tady vůni elixíru neviditelnosti. Takže byli minimálně dva. Ten kněz, pokud to byl opravdu kněz, zaujal tvoji pozornost a ten neviditelný se k tobě dostal blíž a praštil tě. Podle toho, jak vám překopali dům, tak tady museli být docela dlouho. Asi jim záleželo na tom, aby ses nerozložila na suroviny, a tak tě uspávali elixíry.“

„Potřebuji se napít,“ zašeptala. Točila se jí hlava, bylo jí na zvracení a znovu upadala do mlhavého bezvědomí.

„To mi nedává smysl,“ kroutila hlavou Mabi. „Cizí kněz, jeden z těch, kteří kážou lásku, pokoru a poslušnost, se z ničehonic objeví tady, s neviditelným společníkem, a přepadne naši Cubanu!“

„A záleží jim na tom, aby ji omráčili, ale neublížili ji příliš, takže chtěli, aby útok přežila. Proč?“ přidal se Ruf.

„Nevěřím, že by to udělali proto, že jsou věřící, nejspíš s ní chtěli mluvit hned po tom, co by vyplenili její dům…“ řekla Rosa.

„Ano, myslím, že se vyplašili, když jsem šla věšet prádlo a pak tady za Cubanou,“ zareagovala Mabi. „Když jsem byla otočená zády, bouchly dveře a byly slyšet nějaké rychlé kroky. Byli pryč dříve, než jsem pověsila košili a otočila se za tím zvukem. Bylo mi to divné, tak jsem zašla ke dveřím, zaklepala, ale dveře se mi pod rukou samy otevřely. Nahlédla jsem dovnitř a uviděla ten nepořádek. To by Cubana nikdy nestrpěla, takže něco bylo špatně, to mi bylo jasné! Vešla jsem dovnitř a uviděla ji ležet v komoře na zemi. Tak jsem rychle zavolala na syna a poslala ho pro vás. Vím, že se Sirotek kamarádí se Sojkou a že se navštěvujete.“

„Takže asi nenašli to, co hledali, a mohou se vrátit. Musíme to co nejdříve říct Radě pevnosti a zavolat stráže,“ řekl Ruf. Jejich hovor přerušil rozruch, který se ozval před domem. Někdo hledal Rosu a Rufa Destilovy. Vyběhli na zápraží a tam uviděli strážného.

„Aaa, tady jste. Někdo se k vám vloupal. Naše hlídka právě procházela kolem vašeho domu, když se z něho začal ozývat rachot jako od padajícího nábytku, a tak… Soused odnaproti na nás volal, že jste před chvíli odběhli a že k vám do domu vlezl oknem nějaký chlap. Vlítli jsme tam, teda trochu jsme vám poškodili dveře… ale mysleli jsme, že může být někdo v ohrožení života – no, však to jistě chápete, museli jsme jednat rychle.“

„Tak co se stalo u nás doma?“ zeptala se pobledlá Rosa.

„No vcelku nic, stihli vám rozházet věci v policích po pokojích, ale do laboratoře se nedostali, takže vám tam nic nepoškodili. Ale v lektvarech a dalších věcech ve skladu nadělali docela nepořádek.“

„Mabi, zůstaň u Cubany, my letíme domů. Pak se ale vrátíme,“ řekl Ruf a rozběhl se k domovu. Rosa jen omluvně pokrčila rameny a vydala se za svým manželem. Strážný je s dusotem těžkých okovaných bot následoval. Když přiběhli k Destilovým, byli hrozně udýchaní. Jakmile uviděli vchodové dveře vyvrácené z pantů, nebyli schopni slova. Ruf se předkláněl a lapal po dechu, zatímco Rosa, která už běh dávno vzdala, jej pomalu došla. Alchymisti přece jenom neběhali každý den, jako byli zvyklí dobrodruzi v divočině.

„Tomu říkáte trochu poškozené dveře?“ zasípal Ruf a mávl rukou ke dveřím opřeným o zárubeň.

„Necháme to opravit, na naše náklady, pokud si to budete přát,“ řekl neochotně strážný, ošívaje se, jako by mu při tom trhali bolavé zuby.

„No to si pište, že si to budeme přát,“ řekla Rosa Destilová.

„Hm, myslel jsem si to,“ povzdechl si zkroušeně strážný. „Nepočítali jsme s tím, že váš zámek na dveřích tolik vydrží.“

Rosa vzdychání strážného nevnímala a celá nasupená prošla zničeným vchodem do svého domu. Málem se v chodbě srazila s dalším strážným, který se zrovna jakýmsi dřívkem dloubal v zubech.

„Umf, promiňte,“ řekl a ustoupil jí, aby mohla projít. Prošla, ale pak se zastavila. Zděšeně vykulila oči: „Prý se v celku nic nestalo! U Pramáti Cub, taková spoušť…“ Spráskla rukama.

„No nazdar,“ zafuněl Ruf Destil, který se objevil za jejími zády. Strážný s vyčištěnými zuby se raději potichu vytratil před dům za svým kolegou.

„Jdu nahoru, ty se podívej tady dole, co rozházeli a jestli něco důležitého chybí,“ řekl Ruf a podíval se na Rosu. Ta tiše kývla hlavou, na znamení, že dobře ví, o čem manžel hovoří.

Vyběhl po schodech do prvního patra, kde našel dalšího strážného, který seděl uprostřed obýváku v křesle s nohama na stole s čistým ubrusem, který přestal být čistým v momentě, kdy na něj položil své zaprášené boty.

„No to snad nemyslíte vážně!“ zařval naštvaný Ruf. „Zdemolujete nám půl domu a ještě nám sešlapete celý manželčin sváteční ubrus?!“ Strážný vyskočil, zbledl a začal koktat: „Promiňte, no, víte, celou noc jsem stál před bránou, nohy bolely, tak jsem si… Raději půjdu, ať vám tady nepřekážím.“ Omluvil se a vycouval ke schodišti, kde seběhl dolů.

„To je asi to nejlepší, co jste dneska udělal!“ zakřičel za ním Ruf, který pak tiše, aby nikdo neslyšel, kam jde, prošel do ložnice. Opatrně nakoukl do vedlejší místnosti, do skříní… a podíval se i pod postel. Pak odsunul noční stolek a zmáčkl pod ním jednu nenápadnou dřevěnou parketu. Pod obrazem, který visel nad manželskými postelemi, se ozvalo tiché cvaknutí. Posunul ho mírně do strany, tentokrát se neozval žádný zvuk. Skrytý mechanizmus ve zdi byl dokonale namazán, aby neupozornil náhodného nepovolaného pozorovatele na to, která část ložnice se právě odemkla. Pak vstal a přistoupil k místu, které zakrývaly otevřené vchodové dveře do ložnice, a jemně zatlačil na zárubeň. Z té se tiše oddělila úzká lišta i s částí zdi. Ruf ji opatrně odsunul bokem. Před jeho zrakem se objevily mělké police s řadami malých, osahaných knih. Kromě knih tam ale také byly zlaté tabulky s runami. Byly to ty, které Sirotek se Sojkou nedávno donesli z Netherského pekla, když skládali zkoušku dospělosti. Byly to nejcennější věci v Pevnosti. Rada nejstarších alchymistů sice zatím prozkoumala jen málo z možností těchto destiček, ale i tato malá část jim pomohla oživit jejich prvního golema, který se ukázal jako neocenitelný pomocník proti netherským pekelníkům.

Ruf pečlivě tajnou skrýš zase uzavřel a sešel dolů za svou ženou. Stála opřená o kuchyňský stůl, který před chvílí potichu přisunula na jeho místo doprostřed kuchyně. Skrýval přístup k podobně rafinovanému mechanizmu druhé tajné skrýše.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se jí.

„Ano, a u tebe?“ odvětila. Přikývl.

„Nahoře nerozbili ani jediný elixír a tady také necítím žádný pach alchymie,“ řekl.

„Měli strach, že by tady zůstali uspaní nebo zpomalení,“ přemýšlela nahlas Rosa.

„A na kopie ses dívala?“ zeptal se Ruf.

„U Pramáti Cub!“ pleskla se do čela a rychle sáhla za lávové ohniště. Povytáhla ohnivzdornou krabičku a zkontrolovala pečeť na zámku pro zvláštní klíč. Pečeť byla neporušená. Rychle krabičku zasunula zpátky a před škvíru přisunula stojan s pohrabáči. Ruf mezitím sáhl do kredence. Přejel rukou spodní plochu jedné z polic. Otevřel se tenký poklop a nic. Skrýš byla prázdná.

„Našli kopie golemovských run,“ zachmuřil se.

„Přece jenom nebyli tak hloupí. Kdo ví, co by našli, kdyby je strážní nevyrušili. Takže teď je jasné, že hledali runy,“ řekla Rosa.

„Jdeme za Cubanou, možná měla také nějaké doma,“ řekl Ruf.

„Já za ní půjdu, ale ty pošli poštovního netopýra za Sojkou a Sirotkem, ať tam Astra nechají a vrátí se co nejrychleji domů. Není to daleko, takže by tu měli do večera být.“

2.

Sirotkovi proletěly nad hlavou dva opeřené šípy.

Sakra, ti jsou ale dobří, vůbec jsem je neviděl, pomyslel si mladík, když seskakoval z krávy a vytahoval svůj luk a z toulce šíp. Astr už zmizel v blízkém křoví, Sojka se kryla za krávou a hleděla na Sirotka, aby se posuňkovou řečí domluvili, jak budou postupovat. Bylo to již druhé přepadení na cestě do Červených dolů.

Sirotek se podíval na Sojku. Ta mu nejdříve zahrozila pěstí a pak pozvedla obočí, aby jí naznačil, co má v plánu. Věděl, proč mu hrozila. To on neuposlechl Astra, který radil, ať nejezdí obchodní cestou, na které jsou přepadáváni horníci. Jenže velení výpravy měl na triku jednou Sirotek, tak také rozhodoval a za všechno zodpovídal.

Jenže to zatraceně podělal a teď se z toho všichni musí dostat se zdravou kůží. Rychle Sojce naznačil, že se rozprchnou tak, aby krávy odběhly jiným směrem než oni dva. Pak se rozběhli tam, kam zmizel Astr. Měl už pěkný náskok. Určitě šel ke skrýši, odkud vystřelili ti bandité, a bylo tedy dobré mu krýt záda. V divočině si totiž dobrodruzi musí krýt záda vždycky.

Šli tiše a rychle, jak je to Astr učil. Sirotek měl připravený luk a Sojka foukačku, jen litovali toho, že Astr za sebou nenechává stopy. Nebo že by? Snad schválně? Sirotek uviděl ulomenou větvičku. Byl to čerstvý lom, poškozená kůra stromu voněla na dva kroky, díky čemuž poznal, kterým směrem vane lehký větřík. Měli štěstí, foukalo od těch lumpů k nim, takže mohli cítit kouř z ohně. Sojka nasála vzduch, jako by mu četla myšlenky. Necítila nic, co by nepatřilo do vůně lesa.

Stále rychle postupovali, pak spatřili nehybnou postavu, schovanou za silným kmenem stromu. Byl to Astr, za zády držel v ruce lahvičku se zpomalovacím elixírem. Sojka pochopila, co tím chce neznačit, a připravila si do foukačky také zpomalovací náboje. Sirotek si jen odepnul jednou rukou malou koženou brašničku na opasku, ve které měl pár elixírů, ale luk stále držel připravený ke střelbě.

Astr se k nim ani neotočil, jen dvakrát ukázal prstem, kam mají jít, a čekal. Pak zaslechli prasknutí větvičky… a hned i druhé! Někdo se blížil, Astr pohlédl na Sojku, ukázal si na oko a pak na směr, ze kterého přicházel zvuk, a kývl na ni, jestli rozuměla. Jen přikývla, mírně se nadechla a přiložila si foukačku k ústům. Mezi listím spatřila pomalu se pohybující postavu v plášti, zamířila metr před ni, nadechla se z plných plic a foukla.

Měla štěstí, že střele nestála v cestě žádná větev. Její lahvička se rozprskla o strom, za který se právě neznámá postava chtěla schovat. Okamžitě strnula. Chvíli poslouchali zvuky lesa, nestalo se ale vůbec nic. Astr se tedy hbitě prosmýkl kolem několika stromů a už byl u zpomalené postavy! Otočil se ke svým společníkům a mávl rukou, ať jdou k němu. Nerozběhli se jako malá děcka, už byli dobrodruhy, mírně se proto otočili k sobě zády, aby se navzájem kryli a stále sledovali svou odkrytou stranu, kdyby bylo třeba rychle odvrátit nečekaný útok. Žádný ale nepřišel.

Bezpečně došli až k Astrovi a k… Byl to neskutečně špinavý, zarostlý a otrhaný tulák, který ale vůbec nevoněl. Jeho pohled byl zamyšlený a plný napětí, takže poslední okamžik před zpomalením ani netušil, že k němu letí lahvička s elixírem.

„Prvního máme z krku,“ šeptl Astr. „Doufejme, že byli jenom dva.“

„Heej, Bambulo,“ ozvalo se chraplavé, naléhavé zašeptání ze směru, odkud přišel první loupežník. „Tak co, vidíš je?“ pokračoval nepříjemný hlas ještě naléhavěji. Všichni tři se okamžitě otočili po hlase a rozestoupili se tak, aby na sebe viděli. Rychle vykročili s připravenými zbraněmi, ale Sirotek udělal chybu. Pod nohou mu praskla suchá větvička a nedaleko se ozvalo: „Bambulo, jsi to ty?“

Sirotek řekl tiše tím nejhlubším hlasem, jakého byl schopen: „Haumpf guml.“

„Cože? Nerozumím ti!“ ozvalo se zase z blízkého hustého křoví. To už Astr se Sojkou obkličovali místo, ze kterého se ten nepříjemný hlas nesl.

„Haumpf guml,“ zopakoval Sirotek, zalezl za nejbližší strom a natáhl luk.

„Tak sakra, buď budeš mluvit normálně, nebo už ode mě nedostaneš ani hlt pálenky,“ vztekal se ten nepříjemný hlas. Pak se ozvalo šustění listí, jak se majitel hlasu rozhodl rázně ukončit nesrozumitelný rozhovor, a z křoví vyšel další otrhanec.

„Ha,“ vyštěkl a namířil na schovávajícího se Sirotka luk. Sirotkova tětiva zadrnčela, loupežník řekl: „Umpf,“ a nevěřícně zíral na šíp ve své botě. Pak se ozvaly dva slabé zvuky rozbíjejících se lahviček se zpomalovacími elixíry. Stihl ještě napnout luk nemytou prackou, ale pak ztuhl. Astr rychle posunky poslal Sirotka napravo od sebe a Sojku nalevo. Jestli byli v lese ještě další loupežníci, tak teď už budou očekávat nepřítele.

Všichni v jedné linii vyrazili vpřed. Asi po dvaceti metrech narazili na tábor. Jedno ohniště, dva brlohy na spaní a dvě poloprázdné nůše. Kromě hrsti prasečích kostí v ohništi a rozkopaného záhonu s melouny tam už nebylo nic. Rychle se všichni ztratili do houští, aby prošli okolí tábořiště aspoň do vzdálenosti dvaceti metrů, ale na žádného dalšího tuláka už nenarazili. Vrátili se proto k ohništi, aby prohlédli nůše těch dvou. Vybrali z nich všechny šípy a pár lektvarů a vrátili se ke dvěma zpomaleným tulákům s napnutými luky.

„Tak, veliteli průzkumu, co s nimi uděláme?“ podíval se Astr přísným pohledem na Sirotka. Ten se raději díval do země. Věděl, že chyboval, a rozhodně v tom nechtěl pokračovat.

„Nechce se mi rozebírat ty dva smradlavé, ale bezbranné bambuly,“ řekl Sirotek do země. Sojka ještě odskočila k oběma ztuhlým loupežníkům a odřízla jim od opasku lahvičky s lektvary. Jeden z nich pak dala Sirotkovi před oči a vztekle zasyčela: „Víš, co to je?“

„Paralýza,“ řekl tiše Sirotek.

„A víš, jak by mě to bolelo, kdybych se po paralýze probírala?! Teda, kdybych měla to štěstí a přežila jejich útok? Přemýšlel jsi vůbec o takových věcech, když jsi trval na tom, abychom jeli tou nejriskantnější cestou?!“ zlobila se Sojka a Sirotek věděl, že právem. Už to nebyla ta bázlivá, jemná holka, se kterou nedávno bloudil Netherským peklem. Byla tvrdá jako kámen, v divočině dokázala s dospělými muži držet krok a dnes měla ve všem úplnou pravdu. Připadal si jako ten nejhloupější bambula a nevěděl, jak z toho ven.

„Dobrá, můžeme nejdříve udělat vyhodnocení naší prozatímní cesty. Co ty na to, veliteli?“ zeptal se Astr Sirotka.

„Mno, tak, tedy, no… prostě jsem špatně rozhodl a nedal si poradit. Neměli jsme jezdit cestou, na které přepadávají lupiči horníky. Bylo to příliš riskantní a měli jsme raději jet pomalejší, ale bezpečnější cestou lesem,“ soukal ze sebe Sirotek.

Astr souhlasně kýval hlavou, ale Sojka byla stále jako na jehlách. Takové přiznání jí nestačilo. Nevydržela to a vyhrkla: „Myslel sis, jak nejsi dobrý, byl jsi namyšlený a vůbec tě nezajímalo, jak moc to někoho bude bolet, když bude zraněn!“

„Ulevilo se ti, když jsi Sirotkovi skočila do řeči?“ napomenul ji Astr.

„Jo, nemám ráda zbytečnou bolest, ani to, že by moji přátelé mohli být rozloženi na suroviny takovými špinavými smraďochy. A teď se mi ulevilo úplně,“ odsekla a posadila se na kámen u ohniště.

„Ale to, že jsi ho nenechala domluvit, mu možná zabránilo v tom, aby se ti omluvil, a unáhlenost se také v divočině nevyplácí.“

„Ale má pravdu,“ vstoupil do hovoru Sirotek, „myslel jsem si, že po tom všem, co jsme prožili v Netheru a v bitvě před Pevností…“ odmlčel se. „Prostě už jsem si myslel, že vždy všechno dobře dopadne. Že je to jako hra na vojáky, že vždy prohraje ta druhá strana, protože jsem hodně dobrý a mám ty nejlepší parťáky na světě.“

„Pěkně řečeno,“ podotkl Astr a podíval se tázavě na Sojku.

„No tak jo, ponaučení jsme si vzali, ale co bude dál?“ Podívala se na Sirotka. On byl zvolen velitelem této výpravy. Viděl v jejich očích, že mu odpustila a že jsou zase ti nejlepší přátelé.

„Pojedeme nejširší zvířecí stezkou potichu a bezpečně tak, jak to navrhoval na začátku cesty Astr. Přijedeme co nejdříve do hornického tábora a pak se rozhodneme co dál.“

„A co s těma dvěma?“ ukázal bradou Astr směrem k dvěma loupeživým tulákům.

„Přisuneme je k sobě blíže a otočíme proti sobě. Jestli nebudou mít v hlavě jen přepadávání a zabíjení, stihnou sklonit luky, jestli ne, tak si za to budou moct sami.“

„To by šlo,” řekl Astr a vykročil ke strnulým loupežníkům. Udělali, jak rozhodl Sirotek, a rychle vyjeli první zvířecí stezkou směrem za sluncem k Červeným dolům. Cesta byla najednou příjemná, lesní stín neunavoval tolik jako ostré slunce na cestě, Sojka se usmívala a Sirotka nežralo špatné svědomí. Krávy si sem tam utrhly chomáč trávy z okraje pěšiny a tiše přežvykovaly. Sirotek je vedl podle slunce, přecházeli z jedné pěšiny na druhou a brzy dorazili k vysokým, rezavě zbarveným kopcům.

„Brzy budeme v Červených dolech,“ řekl Astr, „tady to znám a bude lepší, když vás teď chvíli povedu.“

Sirotek neodporoval, zařadil se na konec výpravy a hlídal všem záda. Brzy zahlédli na úpatí kopců dřevěné stavby, od domků a stodol až po těžební rumpály a bednění vchodů do dolů. Začaly k nim doléhat zvuky kutého železa z kováren, rachot dřevěných rumpálů, které vytahovaly z dolů vědra se železnou rudou, a pokřikování horníků, kteří se častovali nevybíravými slovy. Čím blíže byli k dolům, tím divnější se jim ty zvuky zdály.

Na jednom z kopečků se zastavili a pozorně se zadívali na hornický tábor.

„Oni se tam bijí,“ řekla Sojka.

„Že by loupežníci?“ zeptal se Sirotek.

„Určitě loupežníci,“ potvrdil Astr, ale to už všichni pobízeli krávy, jak jen to šlo, aby k dolům sjeli co nejrychleji. Řítili se prašnou cestou, ale oblaka prachu za nimi nikdo nezpozoroval. Všichni byli tak zabraní do boje, že je nějaké jedoucí krávy vůbec nezajímaly. Skupinky bojovníků do sebe sekaly dřevem i železem. Když zbývalo posledních padesát metrů k prvním útočícím loupežníkům, začali jezdci rozeznávat detaily boje. Zjistili, že hromada hořícího dřeva je převrácený vůz, který měl na zádi řadu ohořelých štítů. Loupežníci jej museli tlačit jako štít a zároveň si v něm vezli zbraně. Oje a postroje byly upravené tak, aby se do nich mohlo zapřít osm až deset mužů a tlačit povoz jako beranidlo.

Jejich přítomnosti si stále nikdo nevšímal. Kolem bojovali horníci s loupežníky, muž proti muži, na život a na smrt. Rozhodili zpomalovací a uspávací elixíry do největších skupin útočníků, kterým projížděli za zády. Toho si už všimli i bránící se horníci, ozval se jejich vítězný křik a oni se vyřítili na oslabené bandity.

První skupina útočníků, které zasáhl Astr, ztuhla celá, ostatní se postupně rozpadly, protože z nich odpadávali jednotliví lupiči, jak se nadechli elixírů. Prostor kolem cesty ovládli horníci. Všichni zpomalení loupežníci už byli povaleni a ostatní se začali vzdávat.

„To bylo nějak lehké,“ nevěřila Sojka. „Jenom jsme projeli a už jsou poraženi!“

„To v žádném případě. Do našeho příjezdu byly síly vyrovnané. Jen díky tomu, že jsme je překvapili, se nám podařilo znehybnit a rozbít většinu útočících skupin. Kdyby na nás byli připraveni, tak bychom teď mohli bojovat o holý život,“ zhodnotil situaci Astr.

Sirotek seskočil z krávy, vytasil meč a rozběhl se pomoct nejbližšímu horníkovi proti obrovskému loupežníkovi, který kolem sebe mával kládou. Přemýšlel, jak zranit útočníka a zároveň se vyhnout dlouhé kládě, která mohla klidně zlomit i nohu. Pak zaslechl svist. Vzduchem proletěl kámen velký jako zaťatá pěst, pak další a další. Horníci uměli s kameny úplně všechno a házet se učili už od dětství. Po několika bolestivých zásazích zvedl hromotluk ruce nad hlavu na znamení, že se vzdává. A po něm se začali vzdávat i ostatní. Někteří sice utíkali směrem k lesu, většina ale zůstala bezradně stát.

„Výborně, stát! Chyťte je, svažte je!“ křičeli horníci a zároveň vítali tři dobrodruhy.

„Přišli jste právě včas. Do včerejška chodili jenom žebrat, ale dnes přihrčeli s tím vozem a proutěnými štíty. Nečekali jsme je, překvapili nás a šli rovnou do skladu s natěženým zbožím.“ Z hloučku obránců k nim vykročil silák v zaprášeném koženém kabátě s velkým, stříbřitě se lesknoucím kladivem v ruce. „Začali se objevovat asi měsíc před tou velkou bitvou s netherskými pekelníky a byli čím dál troufalejší.“

Astr se Sirotkem chápavě kývali hlavami, ale Sojka začala koukat kolem sebe. Ty chlapské řeči ji přestaly zajímat. Její pohled připoutal rychlý třepotavý pohyb. Nejdříve zakroužil v kotlině a pak zamířil přímo k nim do tábora…

„Koukejte, něco k nám letí.“

„To vypadá na poštovního netopýra,“ řekl Astr.

„V tom ostrém denním světle trochu bloudí,“ všiml si Sirotek, ale to už netopýr dosedl na Astrovu hlavu. Astr ho opatrně uchopil do ruky a sáhl k nožičkám. Tam byla mašličkou přivázána malá rolička papíru. Opatrně ruličku rozvázal, rozvinul a četl: „Sirotku, okamžitě přijeď domů, tvá matka je v ohrožení života!“

Sirotek rychlým pohybem vytrhl zprávu z Astrovy ruky: „Ukaž!“

Přečetl to snad čtyřikrát a stále nevěřícně kroutil hlavou. Tiše šeptal: „Už zase, už zase.“

„To psal můj táta?“ poznala Sojka otcovo písmo, když nahlížela Sirotkovi přes rameno. Pak na Astra udělala prosebné oči.

„Dobrá, jeďte oba, ale zvířecími stezkami hlubokým lesem,“ řekl Astr. „A vzkažte v Pevnosti, ať nám sem pošlou pár dobrodruhů na pomoc. Musíme to tady trochu zorganizovat, ať mají horníci klid.“

3.

Sirotek hnal svou krávu pěšinou, jak nejrychleji dokázal. Obě zvířata dusala tak hlasitě, že nemělo smysl přemýšlet nad utajením, proto si Sojka připravila foukačku a Sirotek luk ke střelbě. Byli připraveni vystřelit po čemkoliv, co se jim postaví do cesty. Větve je šlehaly do tváří a drobná zvěř se klidila z cesty. Kromě několika vyplašených ptáků ale nikoho nepotkali.

Když projeli lesem, vyřítili se na planinu a pokračovali po obchodní cestě lemované záhony melounů. Jejich nádherné, velké sladké kostky čekaly na utržení. Ale tentokrát na sladké občerstvení neměli náladu. Než dojeli k Pevnosti, potkali čtyři skupiny dobrodruhů a horníků. Za hlavní branou nezabočili ke stájím, aby dopřáli svým zvířatům odpočinek, ale hnali je dál. Projeli náměstím a zamířili do uličky hospod. Zrovna když do ní vjížděli, rozletěly se dveře hostince U Pěti kostek a vyběhl z nich jakýsi až příliš veselý brach přímo pod nohy běžícím kravám.

„Hej, chlape, copak ti není život milý?!“ zakřičel Sirotek, smýkl ohlávkou do boku, aby kráva uskočila, a zastavil. Sojka zatnula zlostně zuby, protože jí vjel do cesty, ale nic neřekla; viděla, že neměl na vybranou.

„Omlouvám se, přátelé, říkají mi Pedro a jsem potulný umělec. Právě jsem dostal slušnou odměnu od hostinského, a tak mi to zvedlo náladu, že jsem trochu nepozorný…“ Dal si ruku na prsa a uklonil se.

„Ech,“ mávl nad ním Sirotek rukou a znovu se rozjel ke svému domovu. Před domem seskočil z krávy a rovnou vrazil do dveří. Sojka zatím uvazovala uřícená a zchvácená zvířata u zápraží. V první místnosti seděli u stolu Sojčini rodiče.

„Kde je?!“ vykřikl Sirotek.

„Klid chlapče,“ řekl pan Destil a vstal, aby ho uvítal.

Paní Destilová ho obdařila soucitným pohledem: „Pojď za mnou.“ Vstala a zamířila do ložnice.

„Ahoj mami, ahoj tati,“ ozvalo se za Sirotkovými zády. Sojka tiše přišla ke svému otci a objala ho.

Sirotkova matka ležela v posteli a tiše, klidně oddychovala.

„Mami?“ zkusil nesměle Sirotek.

„Je pod elixírem,“ řekla paní Destilová.

„Má bouli na čele, zvracela a trochu se jí točí hlava.“

„Uspali jsme ji, ať se může její tělo lépe uzdravovat a ať zabrzdíme runy.“

„Jaké runy?“

„Těsně před tím, než jsme ji uspali, se jí na krku začaly objevovat drobné tmavé runy.“

„Máme obavy, že to může být magická otrava.“

„Co budeme dělat?“ zeptal se Sirotek.

„Poslali jsme pro ty nejzkušenější alchymisty zabývající se léčením. Každou chvíli by měli dorazit. Také jsme rozeslali zvědy po celé Pevnosti, protože neznámí lupiči nepřepadli jenom váš dům, ale byli i u nás, když jsme běželi za tvojí matkou, a pak ještě v domech několika dalších alchymistů. Všechny byly v té době prázdné, jenom tvá matka jim překážela v rabování.“

„A co u nás proboha hledali?“ kroutil nevěřícně hlavou Sirotek.

„To nevíme, ale u nás kromě neuvěřitelného nepořádku neukradli nic cenného, teda kromě kopií magických run. Dobře víš jakých… Proto bychom byli rádi, kdyby ses porozhlédl, co asi chybí u vás. Klidně teď odejdeme, jestli tu máte nějaké tajné úkryty, ať tě nikdo neruší při jejich kontrole.“

Sirotek jen souhlasně pokýval hlavou. Sojce a jejím rodičům naprosto věřil, ale nevěděl, co by tomu řekla jeho matka. Jedním z pravidel dobrodruha bylo „Nikomu nevěř“. Jakmile zůstal Sirotek sám, vykročil ke dveřím, kde byla první tajná skrýš. Otevřel je a zkontroloval nenápadné místo pod horním pantem, sáhl na malou železnou kostku, která vypadala jako součást pantu. Vyndal z kapsy tenký drátek a opatrně ho zasunul do škvíry pod kostkou. Pak ji odsunul, aby zjistil, že v otvoru, který odhalil, je stále pojistka ze dvou skoro neviditelných vlasů. Za nimi probleskovala malá zlatá kostka. Věděl, že kdyby někdo neznalý tuhle pokladnici otevřel, vysypalo by se zlato na zem. Měl tedy jistotu, že tuhle skrýš nikdo neobjevil. Stejně zkontroloval další troje dveře.

Pak vylezl po schodech do podkroví a složitým způsobem odjistil těžký kryt tajné pokladnice ve zdi. Musel odsunout celou velkou část stěny u výklenku, aby se dostal do rodinné pokladnice. Nejdříve jeho pohled padl na zlaté destičky s runami a pak na zbytek pokladu, o který se tehdy po bitvě rozdělili se Sojkou a Astrem. Všechno bylo na místě. Z venku k němu ale dolehly nějaké hlasy.

Rychle dokončil prohlídku a vyšel před dům. Sojka s rodiči se tam bavila s nějakými vousatými starci, kteří asi dovezli vozík plný věcí, který tu před chvíli ještě nestál.

„Aha, tady je syn naší nemocné. Tohle jsou naši nejzkušenější runoví badatelé, jejichž jména raději nebudu vyslovovat, protože zde stále mohou být cizí špióni,“ pokynul pan Destil a jeden z alchymistů vykročil a podal Sirotkovi ruku. Stejně učinil i druhý a zeptal se ho: „Můžeme si odnést pomůcky k vám domů, abychom mohli tvoji matku začít léčit co nejdříve?“

„Ano – jasně, klidně,“ zrozpačitěl Sirotek, který si nebyl jistý co dělat. Odjakživa to býval on, kdo lehával nemocný v posteli, a to matka se starala o něj! Nyní je to ovšem jinak. Jeho zlatá maminka ležela nemocná v posteli a on nevěděl jak jí pomoct! Z chmurných myšlenek a beznaděje ho vyrušily zvuky skla cinkajícího o sebe. Alchymisti začali vytahovat z vozíků své pomůcky a nosit je do domu. Přistoupil k vozíku, aby jim pomohl. Vzal nějakou dlouhou, křivou skleněnou baňku a zvedl ji. Nevšiml si, že je zapřená o další dvě křivule, a ozvalo se tak silné skleněné ťuknutí, že se všichni alchymisti s obavou otočili.

„O-o-o-patrně,“ ozvala se Sojka, která byla k Sirotkovi nejblíže. „Naše náčiní je velice křehké, raději to nech na nás.“

„A co mám dělat?“ zeptal se Sirotek.

„Nikdo neví, jestli se ti darebáci ještě nevrátí. Můžeš tady hlídat. Jen tak pro jistotu.“

Sirotek si nachystal meč, luk s šípy a opřel se o zápraží. Alchymisti začali připravovat své stojany v jídelně. Za chvíli se ozvalo klokotání vařených elixírů. Sirotka přemohla zvědavost a vešel dovnitř. Sledoval, jak paní Destilová nese malou tenkou skleněnou trubičku naplněnou růžovým roztokem. Šel za ní, aby viděl, jak trubičku opatrně přiložila k matčině krku v místě, kde byly viditelné černé runy.

„Co to je?“ zeptal se Sirotek.

„To je pipeta,“ pozvedla skleněnou trubičku paní Destilová k očím.

„Ne, myslel jsem tu růžovou vodičku.“

„To je jeden z runových elixírů. Runové elixíry jsou novinky a teď je zkoušíme.“

„To je budete zkoušet na mojí mamce?“

„Ale ne. Zkoušeli jsme je na prasatech a teď je používáme na lidech. A jestli mi chceš říct, že spojení prasat a lidí zní urážlivě, tak na to zapomeň, protože prasata a lidé mají k sobě v léčení nemocí opravdu hodně blízko. Dokonce prý v našem světě žijí prasečí lidé, ale možná to jsou jen báchorky. Říká se, že mají meče z ryzího zlata, takže s sebou neustále nosí zlatý poklad, a kdejaký dobrodruh by je rád o takový meč obral.

Ale, co to je?“ zamyslela se paní Destilová.

„Děje se něco?“ zpozorněl Sirotek.

„Mám dojem, že se ty runy o trochu rozšířily. Manželi!“ zavolala na pana Destila.

„Ano, lásko,“ přišel do ložnice s nějakými elixíry v rukou.

„Vytáhni prosím ten kus papíru, kterým jsme měřili Cubaniny runy.“

„Tady je.“

Paní Destilová přiložila malou papírovou kostičku k runám na šíji Sirotkovy matky a řekla: „Myslela jsem si to. Ta otrava či kletba se rozšiřuje, i když spí. Musíme ji toho zbavit co nejdříve.“

V tom okamžiku přiběhl do venkovních dveří udýchaný klučina.

„Mám pro vás zprávu,“ natáhl k nim ruku, ve které držel stočený kus popsaného papíru. Jeden z vousatých alchymistů, který k němu byl nejblíže, převzal papírový svitek. Zlomil rudou pečeť a začal číst: „Souhrn zpráv o nepřátelských špiónech. Vše nasvědčuje tomu, že to byli dva kněží. Jeden byl ukryt pomocí elixíru neviditelnosti, druhý oblečen v černé kněžské sutaně, oba navštěvovali různé domy a něco v nich hledali. Uvnitř vše převrátili vzhůru nohama. Domy, které přepadli, patřili lidem, kteří přišli do styku s runami, které přinesli nedávno Sirotek se Sojkou z Netherského pekla. Kromě několika rozbitých oken, vykopnutých dveří a jednoho hlídacího psa rozebraného na suroviny nebyly škody nijak hrozné. Na několika místech ukradli svitky s opsanými runami. Ukradli jedinou vzácnou, ale zato opravdu vzácnou věc. Byl to šém, kterým byl oživován náš první golem. Také poničili zařízení v laboratoři, kde byl golem uložen. Zjistilo se, že několikrát navštívili hostinec U Rezavé kostky. Tam teď vyrazila strážní hlídka.“

„Jdu tam,“ řekl Sirotek a vyběhl z domu.

„Počkej!“ křikla Sojka a rozběhla se za ním. Její otec také. Nečekali, že Sirotek naskočí na krávu, mysleli, že poběží pěšky. Museli proto oba naskočit na Sojčinu krávu a ujíždět za ním. Ale jejich vzdálenost se prodlužovala. Sirotek neznal hospodu U Rezavé kostky, ale věděl, že všechny hospody jsou v jedné ulici – a tu už znal.

K hospodě U Rezavé kostky se blížila ozbrojená hlídka. Čtyři po zuby ozbrojení strážní měli rozkaz zatknout hospodského a předvést ho před radu Pevnosti. Ale Sirotkova běžící kráva působila naléhavěji než jejich rozkaz, když jim dusala za zády. Rychle uskočili stranou a rozkřikli se na projíždějícího blázna, který je málem srazil na zem. Jenže ten blázen za jízdy seskočil z krávy a rozrazil dveře hospody.

Rychle se rozběhli, aby jim neuniklo, cokoliv se v hospodě bude dít. Hospoda byla prázdná, nikdo proto neviděl lesknoucí se čepel meče, který teď mířil na hruď hospodského a jehož jílec svírala Sirotkova ruka.

„Pomalu chlapče, pomalu,“ uslyšel za svými zády. Věděl, že to jsou strážní, které právě minul před hospodou.

„Toho chlapa musíme předvést Velké radě, aby nám řekl něco o svých posledních zákaznících.“ Sirotek ta slova skoro nevnímal.

„Kam zmizeli ti dva kněží!?“ zavrčel na potícího se hospodského, kterému se ruka se džbánem třásla tak, že ho málem rozbil o pult, za kterým stál.

„Už jsou pryč, před dvěma hodinami odjeli.“

„Kam!?“

„Pryč z Pevnosti.“

„Zeptám se tě ještě jednou, a jestli nebudu spokojený s tvojí odpovědí, odnesou ty stráže za mnou před radu jen pár kostek surovin. Kam jeli ti dva kněží!?“

„Říkali něco o Cubikánu, ale víc opravdu nevím.“

„Cubikánu?“

„Mělo by to být město někde daleko odsud.“ Sirotek ucítil vzadu na šíji dvě chladná štípnutí. Věděl, že to jsou hroty mečů strážných.

„Tak chlapče, teď vážně. Pomalu odlož meč a nech toho hospodského žít. I rada chce znát odpovědi ohledně těch nepřátelských kněží.“ Teprve teď přešel Sirotka nával vzteku a začal přemýšlet jako správný dobrodruh. Když bude dělat potíže, stráže ho zatknou a on nepomůže svojí milované matce, která už na světě nemá nikoho jiného, kdo by ji zachránil.

„Ano, omlouvám se, měl jsem na něj vztek,“ řekl a pomalu sklonil meč.

„Vidím, že jsi rozumný, takže teď zasuň meč do pochvy a ustup stranou,“ řekl velitel stráže. Jeho poslední slovo se ztratilo v dusotu kravích kopyt, který se ozval před hospodou. Ve dveřích se objevila Sojka s otcem. Když uviděli stráž a Sirotka stojícího bokem, zpomalili. Potom se podívali za hospodský pult. Stál tam tlouštík s koženou zástěrou. Byl tak bledý, že málem splýval s bílou zdí, která stála za ním.

„Prosím o slitování! Mají mého syna a slíbili mi, že ho vrátí živého a zdravého, když u mě budou moci přespat a nikomu o tom neřeknu.“

„A co když kvůli toho zemřou lidé, a tvůj syn se možná vůbec nevrátí?“

„Vrátí, určitě vrátí. Když mu řeknou, že je jeho matka na smrt nemocná, tak se určitě vrátí.“

„Jak nemocná?“ zeptal se pan Destil. „Nemá náhodou na krku takové malé divné obrázky?“

„Jak to víte?“ strnul hospodský.

„Rychle ji musíme uspat,“ řekl pan Destil a rozběhl se. „Kde leží?“ houkl ještě na hospodského, ale tušil, že ložnice bude vzadu za kuchyní, jako v každé místní hospodě. Měl pravdu.

Ležela tam žena zmítající se v horečkách. Na levé straně šíje měla temnou skvrnu. Alchymista se naklonil, aby lépe viděl. Byly to černající se runy a bylo jich více, mnohem více, a runová kletba tak nemocnou stále více oslabovala. Vytáhl z kapsy lahvičku a rychle ji dal ženě pod nos. Okamžitě se začala ztrácet do milosrdného spánku.

„Umíte ji vyléčit?“ ozval se hostinský od dveří do ložnice. Dál ho strážní nepustili.

„Zatím ne. Kdy vaše žena onemocněla?“

„To nevím přesně, ale před dvěma dny se tady ukázali ti dva kněží. Moje žena prosila o požehnání od Pramáti Cub. Zjistili jsme, že zmatené řeči našeho syna o městě Pramáti Cub byly pravdivé. Prý se jmenuje Cubikán a je hlavním městem církve Pramáti Cub. Ten večer se jí udělalo poprvé špatně.“

„Je možné, že při tom žehnání ji otrávili. A otrávit ji mohli jen proto, aby vás mohli vydírat. Bylo by nejlepší, kdybyste řekl úplně všechno.“

„Vůbec nic nevím. Ani se s námi nebavili. Něco málo jsem ale zaslechl. Povídali si něco o nějakých domech, o tom, že to musí stihnout v jednom dni, a něco o chybějícím textu. Dvakrát jim přiletěl poštovní netopýr a jednou ho někam se zprávou posílali oni.

„Kde spali?“

„V podkrovním pokoji.“

„Támhletím schodištěm se k němu dostanu?“

„Ano, jsou tam otevřené dveře. Manželka zrovna šla uklízet, když omdlela a upadla na zem.“

„Ještě jednu otázku,“ řekl pan Destil a mrkl okem na Sirotka nahlížejícího přes ramena strážných, kteří ho nechtěli pustit dál. „Kterou branou vyjeli a jakým směrem se vydali od brány?“

„Tak to vám neřeknu. Vím jen tolik, že když jsem náhodou šel kolem jejich dveří, tak jsem zaslechl, jak jeden diktuje druhému zprávu pro netopýra. Říkal, že pojedou přes tu pevnost, která nám poslala na pomoc v bitvě golemy. A pak už šeptal tak tiše, že jsem za těmi dveřmi neslyšel vůbec nic.“

Sirotek se tázavě podíval na svou nejlepší přítelkyni Sojku. Usmála se a on si oddechl.

„Jdeme se sbalit? Čas je náš nepřítel.“

„Tati?“ otočila se na otce.

„Jen jeďte, ale dávejte na sebe pozor!“ řekl a pomyslel si něco o těžkém životě, který je plný nepředvídatelných zkoušek.

„Vezmu si výstroj a přijedu před váš dům,“ řekla Sojka, vyšvihla se na hřbet krávě a odjela. Od té doby, co našli v divočině nákladní krávu s brašnami plnými zlata a drahokamů, si mohli dovolit mít připravených několik kvalitních výbav pro dobrodruhy najednou. Jen Cubana se držela starých zvyků. Každopádně Sojka teď tedy mohla přijet domů, jenom si vzít novou připravenou nůši a vyrazit. První výbava se jí ještě bude hodit, kráva klidně uveze čtyři takové a ani ji to neunaví. Sirotek si vzal doma dokonce nůše dvě.

„K čemu jsou ti skoro tři kompletní výstroje?“ kroutila hlavou Sojka, když ho uviděla stát u naložené krávy při posledním napájení před cestou.

„Nevím, byl jsem ale tak moc naštvaný… Nejraději bych všechno rozkopal, vykřičel se a tak, no víš… Jenže tam jsou všichni potichu a snaží se pomoct mojí mamce. Tak jsem vzal aspoň ty těžké nůše, ať mě zbaví toho vzteku námaha.“

„Hele, skočím se jenom rozloučit s mamkou a můžeme vyrazit.“

Pokýval hlavou, vzal Sojčinu krávu za ohlávku a přivedl ji k napájecímu korytu s vodou.

4.

Vyjeli cestou k náměstí. Blížila se doba oběda a v uličce hospod by se museli proplétat mezi spoustou hladovců, na náměstí navíc bylo tržiště, kde se dala koupit kdejaká dobrota na cestu. Přece jenom jim už vyhládlo. Od té doby, co vyrazili brzy ráno k Červeným dolům, vůbec nebyl čas na pořádné jídlo.

„Co si koupíme k jídlu?“ začal Sirotek. „Něco, co nám dlouho vydrží, ne?“

„Vydrží?“ řekla Sojka.

„Měl bych chuť na nějaké pečené, ještě teplé maso,“ zamyslel se.

„Na maso ani chuť nemám, skočím koupit nějaké sušené zásoby a ty se zastav u uzenářů.”

Za chvíli byli na náměstí, chtěli se rozdělit, ale před nimi se začal vytvářet hlouček lidí. Uprostřed byl nějaký chlápek, rozhazoval rukama a něco vykřikoval. Sirotek nespokojeně zabručel. Věděl, že to znamená další zdržení. Sojka se mezitím obrátila bokem ke stánkům se zeleninou a sušeným jídlem. Sirotek doufal, že mu lidé uhnou z cesty, když uvidí rozložité kravské rohy. Popohnal svou krávu a zadíval se na hlouček. V tom ho zaujal hlas toho chlápka uprostřed. Odněkud ho znal. Přes čapku, kterou měl na hlavě, mu neviděl do tváře, ale ten hlas… Kde ho jen slyšel?

A pak ho to trklo. Tohle byl přece ten nadšenec, který jim před hospodou málem vběhl pod kopyta krav. Lidé byli tak zvědaví, že před krávou vůbec neustupovali. Sirotek jí musel pomoct.

„Místo, prosím, místo!“ začal vykřikovat, ale ten chlap uprostřed hloučku křičel tak hlasitě, že se Sirotkovo volání úplně ztratilo. To ho vytočilo do nejvyšších obrátek. Zaťal zuby, seskočil z krávy a začal se prodírat lidmi přímo k tomu křiklounovi. Když se k němu dostal, zjistil, že stojí na velké dřevěné kostce, upravené jako pódium, a vypráví lidem jakýsi humorný příběh. Lidé mu za to k nohám házeli drobné kostkové mince, jídlo a dokonce zahlédl i dvě okousaná jablka. Škodolibě se usmál a kopl do bedny, na které stál… Jak si to jen říkal? Ani si na to jméno nemohl vzpomenout.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Runové spiknutí.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.