Marko Kloos v nakladatelství

FANTOM Print

První linie

Smlouva na život

Evakuace *

* Připravujeme

Copyright © 2014 Marko Kloos

Translation © Petra Kubašková

Cover © Chris McGrath

ISBN 978-80-7398-866-1 (ePub)

ISBN 978-80-7398-867-8 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Pro Robin: mou ženu, nejlepší kamarádku

a nejschopnějšího člověka, jakého znám.

1. KAPITOLA

SBOHEM

„Měl bys zajít za otcem,“ říká matka z kuchyně.

Vzhlédnu od čtečky a podívám se na ni. Zrovna vkládá box s jídlem do ohřívací jednotky, takže nevidí, jak jsem se na ni ušklíbl. Čtu si dál o zničení Pequodu, což je momentálně daleko příjemnější zábava.

„Slyšel jsi mě, Andrew?“

„Slyšel, mami. Jen tě ignoruju.“

„Nebuď drzý. To se ani nepůjdeš rozloučit, než odjedeš?“

„A proč bych to dělal? Stejně bude oblbnutý léky a nebude mě vnímat.“

Matka vyndá jídlo z ohřívače. Jde ke stolu a důrazně přede mě postaví box.

„Aspoň při večeři to odlož, prosím tě.“

Vzdychnu – taky důrazně – a vypnu čtečku.

„Ten tvůj výcvik potrvá několik měsíců, Andrew. S tím, jak jeho rakovina postupuje, ho možná už nikdy neuvidíš.“

„Dobře,“ řeknu.

Máma se na mě smutně podívá, ale v obličeji má taky vztek. Na chvíli mi připadá, že mám čekat facku, kterou jsem dostal naposled, když mi bylo deset. Pak se přestane mračit a podívá se z okna. Tlusté dešťové provazce bičují betonový labyrint naší veřejné obytné čtvrti. Nenávidím deštivé dny – ve vlhku ještě víc vynikne smrad. Moč a hnijící odpadky jako neodmyslitelné aroma okrsku pro sociálně slabé.

„Pořád je to tvůj otec,“ řekne. „Promluv s ním. Jinou šanci už nedostaneš. Když nepůjdeš, budeš toho jednou litovat.“

„Když jsi od něj odcházela, zlomilas mu nos,“ připomněl jsem jí. „Jeho rakovina tě ale moc nezlomila. Tak proč si já mám dělat starosti?“

„To bylo před sedmi lety,“ řekla máma. Vysune židli a posadí se ke stolu. „Od té doby se toho hodně událo. Náhodou byl na tebe pyšný, když jsem mu říkala, že tě přijali.“

Dívá se na mě a já se snažím ignorovat její pohled a sloupnu slídu z boxu. Dnes to má být kuře s rýží. Se zpracovanými proteiny v programu Základního potravinového přídělu toho moc nenaděláte. Dloubnul jsem vidličkou do falešného kuřecího karbanátku a zvedl při tom oči k matce, zda se na mě pořád dívá s tím sklíčeným výrazem, který má vždycky, když se snaží vyvolat ve mně pocit viny. Chvíli se na ni dívám, a pak pokrčím rameny.

„Pro mě za mě. Půjdu za ním,“ řeknu. „A doufám, že jestli mě cestou okradou a zamordujou, budeš mít černé svědomí.“

Do mého pokoje se vejde jen postel, psací stůl a šatní skříň. Nábytek je z nerezové oceli a přikovaný k podlaze, abychom ho nemohli odnést do sběrny surovin. Šatník je poloprázdný. Nemám moc věcí, kterými by se dal naplnit.

Otevřu nejsvrchnější šuplík a položím čtečku na malou hromádku oblečení uvnitř. Minulý rok jsem ji vyměnil za krabici starých nábojů do malorážky a kluk, s kterým jsem to vyměnil, si ťukal na čelo. Nálepky školního majetku sice nejdou ničím odstranit, ale domovní policie se nezajímá o školní hardware. Když dělají šťáry, jdou jen po zbraních a drogách. Kdybych chtěl, mohl jsem tu čtečku mít někde schovanou, ale poldům je vždycky podezřelé, když nenajdou vůbec nic nezákonného.

Jak procházím bytem a jdu ke dveřím na chodbu, matka vystrčí hlavu z kuchyňského koutku.

„Andrew?“

„Ano, mami?“

„Je neděle. Nezastavíš se na potravinové stanici? Že by sis vyzvedl svůj týdenní příděl?“

„Vždyť zítra odjíždím na základní výcvik. Už to nestihnu sníst.“

Máma se na mě jen podívá a skoro to vypadá, že je jí trapně. Pak pochopím, jak to myslela, a pokrčím rameny.

„Vyzvednu svůj příděl, mami.“

Otevře ústa a chce něco říct, ale já už se otočím a zavřu za sebou dveře, takže její odpověď splyne s dutým bouchnutím.

Výtah v našem křídle budovy už zase nefunguje. Pootevřu dveře na schodiště vedle výtahu a poslouchám. Na schodech se často poflakují různé partičky nezletilých lotrů, kteří využívají stísněných prostor k přepadávání lidí. Domovní policie tu zasahuje jen v případě, že dělají zátah na drogy a zbraně. Po zbytek času se od činžáků drží spíš dál. Na každém patře je bezpečnostní kamera, jenže většina z nich je rozbitá. Socky nikoho nezajímají.

Náš byt je ve dvanáctém patře třicetipodlažní budovy. Letím po schodech dolů, beru je po třech i po čtyřech – raději rychle než nenápadně. Dolů na schodišti se znovu zastavím a poslouchám. Potom otevřu dveře dolů na hlavní chodbu a pospíchám ven z budovy pro svou zbraň.

Zbraně jsou na sídlištích zakázané, ale stejně každý nějakou má. Já si svou nenechávám doma kvůli namátkovým prohlídkám, a taky protože by máma vyváděla, kdyby ji našla. Schovávám si ji ve voděodolném pouzdře, zastrčeném do mezery v obrovské pojízdné spalovací peci. Je to skvělá skrýš – nikdo se tam nikdy nekouká a pouzdro je vždycky na stejném místě – ale než se dostanu ven z budovy, dělá to ze mě snadnou kořist. Ještě se přesvědčím, že se nikdo nedívá, a jdu ke kontejneru na odpadky.

Pokaždé, když do té mezery sahám, čekám, že ji najdu prázdnou. A když potom ruka nahmátne chladný kov magnetického pouzdra, s úlevou si oddychnu. Otevřu kryt a vytáhnu zbraň. Je to stařičký revolver, vyrobený víc než před stoletím a půl. Pojme jen šest nábojů, ale funguje i s mizerným střelivem, které se dá sehnat daleko snáz než to kvalitní. Většina mého ubohého střeliva je vyráběná podomácku, ze starých mosazných nábojnic a vysomrovaného olověného šrotu. Revolvery jsou více oblíbené než automatické zbraně, protože jsou spolehlivější.

Strčím revolver do kalhot, na bok tam, kde je kyčelní kost a kde ho můj pásek u kalhot drží na místě. Chodit venku s ilegální zbraní je risk, ale ještě větší riziko je chodit po veřejné obytné čtvrti neozbrojený.

Jedna věc je na dešti dobrá: většinu lidí zažene někam dovnitř, dokonce i predátory. Když prší, jsou ulice skoro mírumilovné. Přetáhnu si přes hlavu kapuci a vyjdu ven.

Během pěti minut jsem promoklý na kůži. Dá se sice v suchu projít pod plátěnými stříškami a převisy budov, ale to radši zmoknu. Vchody do domů a další tmavá místa v těsné blízkosti budov jsou nebezpečná. Stačí narazit na potulující se bandu mladých grázlů, a tahle cesta se stane vaší poslední. Loni mě dvakrát už málem přepadli a od té doby si dávám pořádný pozor.

Bytový dům, kde bydlí otec, je skoro na konci veřejné obytné čtvrti. Kousek odsud je zastávka hromadné dopravy, ale přes bezpečnostní rámy bych se tam s revolverem nedostal, a tak jdu pěšky.

Tady jsem vyrůstal. Nikdy jsem nebyl za hranicemi metroplexu Boston. Zítra odjíždím na základní výcvik, a jestli mě nevylejou, už tohle místo nikdy neuvidím. Nechám za sebou všechno, co jsem kdy znal, a všechny, kteří kdy znali mě, a už se nemůžu dočkat.

Otec otevře po třetím zazvonění. Naposledy jsem ho viděl před rokem a na okamžik jsem v šoku, jak moc se od té doby změnil. Jeho tvář je ztrhaná. Za mlada to byl velmi pohledný muž, ale rakovina ho žrala zaživa. Jeho zuby vypadají tak příšerně, že málem ucuknu, když otevře ústa a usměje se.

„No, no,“ říká. „Jdeš se se mnou rozloučit, co?“

„Poslala mě máma,“ odvětím.

„Jak jinak.“

Chvíli na sebe koukáme, on se pak otočí a jde zpátky do bytu.

„Tak jen pojď, pojď dál.“

Vkročím do předsíně a zavřu za sebou dveře. Táta jde do obýváku, kde s povzdechem klesne na gauč. Na stole před ním leží enormní množství léčiv. Podívá se na mě a pokrčí rameny.

„Všechno je to na nic. Lapiduši na klinice říkaj, že mě za šest měsíců už budou žrát červi.“

Chtěl bych mu nějak jízlivě odpovědět, ale nejde mi to. Páchne to tu nemocí a otec vypadá strašně. Rakovina ho sžírá zevnitř, zemře v téhle díře, kde to na schodech smrdí chcankama. Je jedno, co mu řeknu, protože hůř už mu být nemůže, a mně taky líp nebude.

Když mi bylo čtrnáct, dal bych cokoli za to, abych mohl fotra zabít, pomstít se mu za všechny výprasky a ponižování. Teď, když přede mnou sedí, slabý jako moucha, takže bych k tomu nepotřeboval ani zbraň, kterou mám strčenou za pasem, už ze sebe nevypotím žádnou nenávist.

„Myslel jsem, že mi tvoje matka lže,“ říká. „Nenapadlo mě, že by tě mohli přijmout. S těma tvýma knížkama.“

„Jo, možná to s tím trochu souvisí,“ říkám. „Asi potřebujou i lidi s mozkem.“

„Stejně budeš někde mačkat nějaký čudlíky. Nehrozí, že by tě poslali zabíjet jiný lidi. Ty to v sobě nemáš.“

Proč myslíš? Proto, že jsem ti to nikdy neoplatil, když sis ze mě dělal boxovací pytel?

Těmi svými řečmi si přímo koleduje o to, abych mu to pořádně vpálil, ale dochází mi, že se mě jen snaží vyprovokovat, a to potěšení mu nechci dopřát.

„To se uvidí,“ říkám a on se mdle pousměje. Podobám se mu až hrůza. Jestli mě nakonec opravdu vylejou, skončím zpátky tady ve VOČ a jednoho dne dopadnu takhle, sám, ve strachu, uvězněný na několika tuctech čtverečních yardů uprostřed okrsku pro socky. Když někdo zemře, byt ve VOČ nezůstane dlouho prázdný. Vyházejí vaše věci, všechno vystříkají chemickým čistidlem, změní přístupový kód u vašich dveří a ještě téhož dne předají byt novému sociálně slabému nájemníkovi.

„Kdy odjíždíš?“

„Zítra večer,“ říkám. „V osm se mám hlásit na stanici.“

„Dávej si bacha, ať se do něčeho nenamočíš. Jestli tě zabásnou, šoupnou tam místo tebe někoho dalšího v pořadí.“

„S tím si nedělej starosti,“ ujistil jsem ho. „Když si nebudu vědět rady, prostě si vzpomenu, co bys udělal ty, a udělám pravý opak.“

Otec se jen chraplavě zachechtá. Kdybychom ještě žili spolu pod jednou střechou, zmlátil by mě za takovou drzost, ale rakovina z něj odčerpala všechny vášně.

„Stal se z tebe pěknej hajzlík,“ řekl. „Nafrněnej machýrek. V tvým věku jsem byl stejnej.“

„Já nejsem jako ty, táto. Vůbec.“

Pobaveně sleduje, jak odcházím z jeho bytu.

U dveří se otočím.

„Jen běž,“ řekne, když otevřu pusu, abych se rozloučil. „Uvidíme se, až tě vykmitnou.“

Dívám se na muže, po němž jsem zdědil polovičku svého genetického kódu. Říkám si, že tohle je naposled, kdy ho vidím – že bych přece měl říct něco, čím bych to nějak uzavřel. Místo toho se jen otočím a jdu pryč.

Vycházím na ušmudlanou chodbu a kráčím až na konec, ke schodům. Když jsem u nich, uslyším, jak se dveře otcova bytu tiše zavřou.

Cestou domů se zastavím v potravinové stanici pro svůj týdenní příděl. Rozdávají je v zapečetěných přenosných boxech, balených do krabice po jednadvaceti kusech. Každý sociálně slabý občan dostane jednu krabici na týden, což je čtrnáct tisíc kalorií základního potravinového přídělu.

Jedná se o zpracované proteiny, obohacené živinami a vitamíny a uměle dochucené, aby to vůbec bylo poživatelné. Říká se, že pokrmy záměrně připravují tak, aby chutnaly mizerně, protože tak se prý zamezí nadměrné konzumaci, ale podle mého názoru nemůže žádný vědecký postup udělat z těchhle přídělů kulinářský zázrak. Ve finále to stejně chutná, jako by vykopali ze země mrtvoly a nadělali z nich protein, což asi nebude daleko od pravdy. Jeden z mých kamarádů ve škole tvrdil, že tyhle příděly se částečně vyrábějí z upravených lidských exkrementů z veřejné kanalizace, což asi taky nebude daleko od pravdy. Voda z kohoutku je nakonec taky recyklovaná moč, takže když už, tak už.

Pořád lije jako z konve. Pod stříškou u vchodu do vysokého činžáku, který sousedí s naším, se poflakuje pár týpků. Jak kolem nich proběhnu, všimnou si krabice, kterou mám v podpaží, ale nejspíš se nikomu z nich nechce zmoknout kvůli několika boxům mizerně ochucené sóji, protože zůstanou, kde jsou.

Když vyjdu po schodech k hlavnímu vchodu do naší bytovky, vzpomenu si, že mám na boku zbraň.

Ještě něco musím dneska večer udělat.

Eddie a já se setkáme ve špinavé uličce mezi dvěma obytnými věžáky. Eddie kšeftuje skoro se vším, co má nějakou hodnotu – se zbraněmi, drogami, poukázkami na jídlo, kterými se dá platit v obchodech mimo VOČ, a taky falešnými průkazy, kterými se člověk občas musí prokázat.

„Kolik máš do tohodle munice?“

„Osmkrát tovární výroba a dvacet sedm doma přebíjených,“ říkám.

Eddie vyklopí bubínek a protočí ho, což už během našeho vyjednávání dělá potřetí. Když vidím svou zbraň v rukou někoho jiného, skoro mě to bolí. Vím, že jestli tahle dohoda klapne, už ji nikdy nevezmu do ruky.

„Je snad jasný, že to přihodíš k tomu,“ říká.

„Jasná páka. Co bych dělal s patronama bez bouchačky?“

„Osmatřicítky jsou na ulici v kurzu,“ říká Eddie. „Mohl bys je prodat někomu jinýmu.“

„Zítra nastupuju do služby. Nemám čas lítat po ulici a někoho shánět. Ber to jako dva v jednom.“

„Dva v jednom,“ opakuje Eddie. „Oukej.“

Znovu si prohlédne zbraň a pokývá hlavou.

„Dvě poukázky na žrádlo a dvě unce Canada Dry. Když se o to nebudeš s nikým dělit, vystačí to na tejden nebo na dýl.“

Zavrtím hlavou.

„Žádnej fet. Jestli budu mít pozitivní testy, vykopnou mě. Čtyři poukazy na jídlo.“

Eddie se zamyšleně štípe do brady palcem a ukazovákem. Vím, že s mou nabídkou souhlasil už v okamžiku, kdy jsem ji vybalil, ale dopřeju mu jeho obvyklý rituál.

„Tři poukázky, deset pilulí, normální léky, vybereš si sám.“

Předstírám, že o tom uvažuju.

„Tři poukázky a patnáct prášků,“ říkám.

„Platí.“

Eddie mi podá ruku. Plácneme si a můj revolver zmizí pod jednou z mnoha vrstev jeho oblečení.

„Jaký prášky máš?“

„Kouknem se,“ říká. „Na bolest, ňáký antibiotika, na krevní tlak, něco na povzbuzení a něco na uklidnění.“

„Jak silný jsou ty léky na bolest?“

„Na bolest hlavy a tak, určitě žádnej brutál.“

„Stačí,“ říkám. „Tak mi je dej.“

Eddie sáhne do bundy, vytáhne tubu prášků a patnáct mi jich odsype do ruky.

„Jestli jsou to nějaký šmejdy, tak si mě nepřej,“ říkám a strkám léky na bolest do kapsy.

„Jasná páka,“ odvětí Eddie mírně dotčeným hlasem. „Mám dobrý jméno, jasný? Když ode mě lidi nafasujou šmejd, už si ode mě nikdy nic nekoupí.“

Znovu sáhne do kapsy a vytáhne tentokrát tři poukázky na potraviny a udělá ladné gesto, jako by se chystal vyhrát s nimi v kartách.

„Dík za obchod,“ říká a já si beru poukázky.

„Ještě se uvidíme, Eddie,“ říkám a vím určitě, že to tak nebude.

Když se vrátím do bytu, máma odtrhne oči od svého oblíbeného pořadu.

„Jak to šlo?“

„Bylo to zbytečný,“ říkám.

Jdu ke konferenčnímu stolku a vysypu na něj hrstičku prášků. Máma na ně kouká a povytáhne obočí.

„Nic ilegálního,“ říkám. „Jen něco na bolest. Myslel jsem, že by se ti mohly hodit, až tě zase rozbolí zuby.“

Nakloní se a shrne si prášky do dlaně.

„Kde jsi je vzal, Andrew?“

„Za něco vyměnil.“

Vytáhnu z kapsy potravinové poukázky a položím je před mámu na stůl. Zblízka je zkoumá a pak si rukama zakryje ústa.

„Andrew! Jak jsi k nim přišel?“

„Vyměnil, mami,“ opakuju.

Opatrně poukázky zvedne, jako by se mohly každou chvíli rozpadnout na kousky. Každá z nich opravňuje majitele k nákupu potravin v hodnotě stovky nových dolarů v obchodě mimo VOČ. Vláda tiskne nové kupony každý měsíc, a potom se na bázi loterie rozdělují z bezpečného betonového domku poblíž stanice hromadné dopravy.

„Použij je, nebo za něco vyměň,“ říkám. „Hlavně se nenech nikým ošidit.“

„Neměj strach,“ říká máma a schovává kupony do kapsy. „Naposledy jsme měli poukázku před rokem a půl. Dala bych nevím co za chleba se sýrem.“

Měl jsem pro mámu připravenou báchorku o tom, za co jsem to vyměnil, ale byla tak nadšená, že se už ani neptala.

„Dobrou noc,“ říkám a jdu ke dveřím do svého pokoje. Máma se na mě usměje a je to první úsměv po mnoha dnech, který u ní vidím.

Pak se obrátí zpátky k plazmě na stěně, kde potichu běží nějaký stupidní pořad.

„Andrew?“ řekne, když jsem už u dveří. Otočím se a ona se na mě znovu usměje.

„Zítra ráno zkusím zajít do obchodu. Možná bychom si mohli dát pořádný oběd, než odjedeš.“

„To by bylo fajn, mami.“

Svou poslední noc ve VOČ Boston-7 strávím četbou posledních padesáti stran Moby Dicka. Zítra tu budu muset nechat svou čtečku. Už jsem ten román četl nejmíň dvanáctkrát, ale nechtěl jsem ho nechat rozečtený se záložkou navěky uloženou tam, kde Pequod zmizí ve vlnách.

Druhého dne se konečně objevila loď a zachránila mne. Byla to Rachel, loď kapitána Gardinera. Během pátrání po zmizelém synovi našli jen dalšího sirotka... 1

1 Meville Herman: Moby Dick, bílá velryba, překlad Šimon Jimel (pozn. překl.).

2. KAPITOLA

ODVOD

„Nedělejte to,“ řekla žena.

Jsem snadný terč pro demonstrující, shromážděné před stanicí pro odvod branců. Nesu si ošuntělou cestovní tašku a ušetřil jsem armádě náklady za ostříhání vlasů, protože jsem si oholil hlavu na osminku palce.

„Prosím?“ zeptám se.

Žena měla milou tvář a dlouhé vlasy, místy už prošedivělé. Před stanicí je pořádný chumel lidí s transparenty, provolávajících hesla proti armádě. Drží se dál od dveří stanice, kde stojí na stráži dva vojáci v těžké zbroji a kontrolují povolávací rozkazy. Vojáci mají pistole a elektrické obušky, a i když demonstrantům nevěnují nic víc než pohledy, přesto se nikdo neodváží blíž než na dvacet stop od žluté čáry, dělící veřejný chodník od stanice pro odvody.

„Nedělejte to,“ opakuje. „Nezáleží jim na vás. Chtějí jen další tělo. Zemřete tam.“

„Všichni zemřeme,“ říkám jí. Tahle otřepaná fráze zní nabubřele i mně samotnému. Je mi dvacet jedna, ona vypadá, že jí může být přes šedesát, a o otázkách života a smrti toho zřejmě ví víc než já.

„Ale ne ve vašem věku,“ ohradí se žena. „Budou vám před nosem mávat odměnou, a vyjdete z toho v rakvi, přikryté vlajkou. Nedělejte to. Váš život za to nestojí.“

„Už jsem se přihlásil.“

„Víte, že můžete kdykoli odstoupit, ne? Mohl byste se sebrat a jít třeba hned a oni by s tím nemohli vůbec nic dělat.“

V tu chvíli jsem věděl, že nikdy nebyla dál než na deset mil od čtvrti pro sociálně slabé. Odejít a vrátit se na to místo?

„Já nechci, madam. Už jsem se rozhodl.“

Dívá se na mě smutnýma očima a já se cítím jen trochu trapně, když se na mě usměje.

„Rozmyslete si to,“ řekne. „Nezahazujte život jen kvůli bankovnímu účtu.“

Najednou natáhne ruku a zlehka se dotkne mého ramene.

Okamžik na to už tahle postarší dáma leží na zemi a na ní klečí dva vojáci, kteří doteď hlídali dveře. Vůbec jsem nepostřehl, že by opustili stanoviště. Vykřikne překvapením i bolestí. Její druhové přestanou skandovat a začnou křičet na protest, ale vojáci je vůbec neregistrují.

„Fyzické zasahování do prostoru odvodné stanice je těžký zločin třídy D,“ řekne jeden z vojáků a vytáhne pružná pouta. Zvednou ženu ze špinavého asfaltu a vytáhnou ji na nohy. Jeden z nich ji vede dovnitř a druhý se postaví zpátky ke vchodu. Voják, který ženu hrubě vleče za paži, je proti ní dvakrát tak velký, zvláště ve své plné zbroji, takže žena působí vedle něj o to křehčeji. Ohlédne se přes rameno a znovu mi věnuje ten smutný úsměv, než se odvrátí.

„Tahle budova je z betonu a oceli,“ řekne seržantka. „Je extrémně odolná. Nemusíte ji podpírat ramenem.“

Kluk vedle mě se přestane opírat o zeď a ušklíbne se na seržantku. Ta už ale šla dál, jako by s ním nechtěla ztrácet čas.

Stojíme frontu na chodbě v přijímací budově. Na konci chodby je skládací stůl a někdo další tam kontroluje doklady nových rekrutů. Fronta postupuje strašně pomalu. Uběhne většina večera, než na mě konečně dojde řada. Přišel jsem sem hodinu před osmou, což byl nejzazší termín pro nahlášení, a teď bylo skoro deset.

Seržant za skládacím stolem natáhne ruku, abych mu podal své doklady, a já mu je předám.

„Grayson, Andrew,“ říká vojákovi vedle sebe, který hledá ve staromódním tištěném seznamu a propiskou si mě odškrtne.

Seržant si vezme mé doklady a vsune je do čtečky, kterou má na stole.

„Absolvent státní vysoké školy, jo?“ řekne se stejnou měrou humoru a pohrdání v hlase. „Akademickej šplhounek. Možná, že z vás jednoho dne udělají vojáka.“

Sám pro sebe se uchechtne. Pak vytáhne moje doklady ze čtečky a hodí je do koše vedle stolu, kde už leží spousta jiných dokladů. Jeho tiskárna zahučí a vyplivne obyčejný proužek papíru, který mi podá.

„To je průvodní lístek, profesore. Neztraťte ho. Je na něm číslo brány, kam budete přidělen, a tu najdete za tamtěmi dveřmi. Hlaste se k seržantovi u brány a ten vás odkáže na správný raketoplán. Další .“

Raketoplán na stanici mého základního výcviku je plný do posledního místa. Sedadla jsou ošoupaná, bezpečnostní pásy roztřepené, koberec v prostřední uličce je už jen soustavou nesourodých vláken, která horko těžko drží pohromadě a dávno už ztratila jakýkoli vzor. Zdá se, že používají nejstarší vybavení, jaké mohou, jako by je bolel každý dolar navíc, který by za nové rekruty měli utratit.

Raketoplán nahodí motory, trup se začne otřásat a o několik minut později už vzlétáme ke špinavé noční obloze. Někteří rekruti si můžou vykroutit krk, jak koukají z poškrábaných okének, ale já se ani neobtěžuju. I kdyby dole bylo něco vidět, bylo by to jen to, co chceme všichni zoufale opustit: shluky věžáků, jeden jako druhý, hromada betonu, obří krysí díra, jen pětkrát smradlavější a o polovinu špinavější.

Ve VOČ, kterou právě opouštíme, jsem strávil celý život, a kdyby na to místo svrhla Sino-ruská aliance atomovou bombu a já uviděl na noční obloze za raketoplánem radioaktivní hřib, bude mi to úplně jedno.

Na základnu dorazíme ve čtyři ráno.

Raketoplán byl ve vzduchu čtyři hodiny. Teď se můžeme nacházet kdekoli na území Severoamerického společenství, od severu Kanady po Panamský průplav. Ne že by mi na tom záleželo. Jde mi pouze o to, že jsme čtyři hodiny letu daleko od VOČ Boston-7.

Když vystoupíme z raketoplánu, hned nás ženou do přistaveného hydrobusu. Ten vyjede ze stanice raketoplánu a já pozoruju, že jsme v městské oblasti, ale nikde nevidím věžáky, pouze zasněžené hory na obzoru za budovami města. Vypadá to tu čistě, spořádaně, úhledně – zkrátka přesně tak, jak ve VOČ ne. Všechno je tu jiné, jako bychom snad byli na jiné planetě.

Cesta autobusem trvá další dvě hodiny. Čisté ulice tohoto neznámého města necháváme brzy za sebou a nedotčená krajina venku působí téměř nadpozemsky, jako povrch nějaké zvláštní, vzdálené kolonizované planety. Vidím skalnaté kopce a nízkou vegetaci, která místy řídce pokrývá hřebeny hor.

Potom už jsme na místě.

Příjezd na vojenskou základnu je nečekaný skok. V jednu chvíli se koukáme na nezvykle pustou krajinu, v příštím okamžiku už vjíždíme do zabezpečeného areálu, který jako by se zjevil odnikud. Těsně předtím si stihnu všimnout oplocení, táhnoucího se několik mil do dálky.

Jedeme dalších patnáct minut, míjíme řady budov jako přes kopírák a lány umělého trávníku. Nakonec, po mnoha pravoúhlých odbočkách, kterými se dostáváme na méně rušné postranní silnice, zastavujeme před nízkou, nevzhlednou jednopodlažní budovou, která vypadá jako přerostlé skladiště.

Dveře autobusu se otevřou, a než se kdokoli z nás stihne zamyslet, zda máme zůstat sedět, nebo se chopit iniciativy a vystoupit, objeví se na předních schůdcích voják. Má na sobě maskáčovou uniformu, rukávy pečlivě vyhrnuté, sklady urovnané, spodní část rukávu přehrnutou přes manžetu, aby maskáčový vzor zakryl světlou podšívku bundy. Na límečku má výložku a na ní daleko víc prýmků, než seržant, který si ode mě bral přijímací dokumenty na stanici pro rekruty. Tenhle se tváří mírně podrážděně, jako by ho náš příjezd vyrušil z nějaké zábavy.

„Takže,“ říká. „Teď všichni hezky po jednom a bez zdržování vystoupíte z tohohle autobusu. Venku na betonu jsou žluté stopy. Každý z vás se postaví na jedny z nich. Nebudete mluvit, vrtět se, ani se nikde drbat. Jestli máte něco v puse, vyndejte to a vložte do schránky na odpadky u vašeho sedadla. Pohyb,“ dodá nekompromisně, a pak zase vystoupí, aniž by se ohlédl, jako by absolutně nepochyboval o tom, že ho poslechneme.

Zvedneme se ze sedadel a vystoupíme ven na betonovou plochu. Na zemi jsou řady žlutých stop a my si každý najdeme jeden pár. Když jsme seřazení do ledabylých řad, voják z autobusu nakráčí před naši ubohou skupinku, briskně si urovná uniformu, dá ruce za záda a po vojensku se rozkročí.

„Jsem hlavní seržant Gau. Nepatřím k vašim výcvikovým instruktorům, takže si na můj obličej moc nezvykejte. Mým úkolem je provést vás prvními dvěma dny, než se zaběhnete a připravíte. Pak si vás po jednotlivých četách převezmou instruktoři.“

„Nuže,“ řekne a dá tomu slovu důraz, jako by chtěl dát najevo, že mu jde o víc než jen o naši pozornost, a ujistit se, že jsme přítomni nejen fyzicky, ale i psychicky.

„Patříte k deseti procentům uchazečů, kteří jsou přijati k ozbrojeným silám Severoamerického společenství. Možná si myslíte, že to z vás automaticky dělá něco extra. Nedělá.

Možná si myslíte, že když jste prošli prvním sítem, budeme se usilovně snažit udělat z vás vojáky a budeme vám – každému zvlášť – pomáhat překonat slabůstky. Nebudeme.

Možná si myslíte, že výcvikový tábor se v něčem podobá těm atrapám, na které se díváte na síti. Nepodobá.

Nebudeme vás mlátit a budeme s vámi zacházet slušně. Můžete se kdykoli rozhodnout, že už nechcete poslouchat rozkazy a řídit se instrukcemi. Jestli neuposlechnete rozkaz, jste vyřazeni. Jestli neuspějete u kterékoli zkoušky nebo testu dovedností, jste vyřazeni. Pokud uhodíte některého z rekrutů nebo nadřízeného, jste vyřazeni. Když budete krást, podvádět nebo chovat se nepřípustně, jste vyřazeni. Kterýkoli z vašich instruktorů má neomezené právo vyřadit vás z jakéhokoli důvodu.

Pokud budete vyřazeni, nic se vám nestane. Pouze vás posadíme na raketoplán zpátky domů. Nebudete dlužit žádné peníze, ani vás nečeká žádný právní postih. Rozvážeme s vámi smlouvu a stanou se z vás opět civilisti.

Ze základního výcviku odpadne padesát procent rekrutů a čtvrtina z vás bude zabita nebo zmrzačena ještě v době výcviku, aniž by oficiálně vstoupila do služby. Teď vás tu přede mnou stojí čtyřicet. Maximálně dvacet z vás úspěšně dokončí základní výcvik. Jen patnáct z vás může být za pět let vyřazeno ze služby.

Jestli se vám tyhle vyhlídky nelíbí, můžete se otočit a nastoupit zpátky do autobusu za vámi. Odveze vás zpátky na odletové stanoviště raketoplánu, odkud se vrátíte zpět na přijímací stanici. Jestli jste po tom, co jsem vám sdělil, změnili názor, ušetřete sobě i svým instruktorům práci a pot a nastupte do toho autobusu hned.“

Seržant Gau se odmlčí a s očekáváním na nás hledí. Netrvá dlouho a tři z nás vystoupí z řady a vydají se zpátky k autobusu. První trojice povzbudí ty, co doteď váhali, a další čtyři rekruti vystoupí z formace a se svěšenými rameny se šourají za nimi. Všimnu si, že se nikdo z nich neotočí.

„Děkuju, lidi,“ volá za nimi seržant Gau. „A myslím to vážně. Rád vidím, když má někdo dost rozumu a pozná, kdy si jde akorát nasrat do bot.“

Pak se otočí zpátky k nám.

„A vy ostatní jste blbější než necky, a to myslím taky vážně. Tamhle jsou dveře, za nimi místnost a vy se teď všichni seberete a najdete si tam každý lavici, a tam v tichosti počkáte na další pokyny. Pohyb.“

Kromě několika řad rozvrzaných lavic a židlí je místnost prázdná. Když všichni sedíme, spočítám neobsazená místa; je tu přesně tolik židlí, kolik stálo lidí na žlutých stopách předtím, než seržant Gau domluvil. Na každé lavici je jen jeden černý fix. Někteří rekruti si vezmou fixy a sundají vršek, což seržanta, který právě vstoupí do místnosti, rozčílí.

„Neříkal jsem nic o tom, že máte brát ty fixy do ruky. Říkal jsem, že se máte posadit a v tichosti čekat.“

Napomenutí rekruti rychle položili fixy zpátky. Někteří se na seržanta dívají, jako by čekali, že je za to hned vylije.

„Teď vezměte ty fixy a sundejte vršky.“

Poslechneme.

„Tímto fixem napíšete na hřbet své levé ruky následující číslo: jedna – nula – šest – šest.“

Napíšu si na ruku číslo „1066“.

„Tohle je číslo vaší čety. Jste četa základního výcviku číslo 1066. To číslo budete umět zpaměti.“

Tisíc šedesát šest byl rok, kdy se odehrála bitva u Hastingsu. Uložím si číslo své čety do paměti a na chvíli se zamyslím, jestli čety číslují postupně a od kterého čísla začali počítat. Jste tisící šedesátá šestá četa v tomhle desetiletí, roce, měsíci? Když padesát procent lidí vypadne, kolik čet ročně projde výcvikovým táborem, aby měly ozbrojené síly SAS2 dostatek lidí?

2 Severoamerické společenství (pozn. překl.).

Seržant Gau vytáhne odněkud stoh papírů a položí jej na lavici rekruta přímo před sebou.

„Z vrchu stohu si vezmete jeden formulář a předáte stoh rekrutovi vedle sebe. Formulář položíte na stůl a necháte ho zavřený, dokud vám neřeknu, abyste ho otevřeli.“

Papíry putují po místnosti. Když přistanou na mém stole, odeberu si nejsvrchnější formulář a předám sousedovi vpravo. Je to zvláště osvobozující pocit, dělat všechno přesně podle instrukcí. Dokud budu striktně plnit seržantovy pokyny, nemusím se bát, že ho naštvu. Prozatím se neopovažuju ani poškrábat na nose, dokud mi to nepřikáže někdo s frčkama na límečku.

„Vezměte si fixy a vyplňte formulář, který leží před vámi. Až budete hotovi, zavřete je a položte na vyplněný formulář. Začněte.“

Je to papírování, které se mi momentálně zdá zbytečné. Když jsem ještě v náborové kanceláři podepsal svou přihlášku do armády, strávil jsem tam několik hodin vypisováním všech možných informací do stohu tiskopisů. Když žijete ve veřejné obytné čtvrti, ví o vás vláda všechno včetně vaší DNA od chvíle, kdy je vám jen jeden měsíc, ale civilní a vojenská byrokracie spolu očividně příliš nekomunikují.

A tak vyplňuju papíry před sebou a zapisuju údaje o svém životě snad po tisící.

Poslední stránka je smlouva, pět nahuštěných odstavců právnického žargonu, který pročtu jen zběžně. Jsou to tytéž informace, jaké nám poskytli v náborové kanceláři. Kdysi dávno spočívala práce rekruta v tom, že lákal další potenciální rekruty, aby se upsali ke službě, a zdůrazňoval při tom výhody vojenské služby a zamlčoval její nevýhody, ale tak už to dávno není. Teď se o výhodách skoro ani nemluví. Všichni vědí, že když úspěšně projdete výcvikem, dostanete najíst, zavedou vám řádný bankovní účet a udělí osvědčení o službě. Teď se snaží odradit co nejvíce lidí tím, že vyzdvihují všechny nedostatky služby. Vůbec bych se nedivil, kdyby se musela splnit nějaká měsíční kvóta na odmítnuté lidi, než se podepíše přihláška k odvodu.

Na konci zkušebního období se aktivuje účet, na němž je k dispozici částka v hodnotě dvaašedesáti výplat, kterou si člověk může vybrat. Když zemřu před koncem zkušební fáze, všechny peníze z mého účtu připadnou zpět vládě jako náhrada za investice do mého tréninku a vybavení.

Podepíšu smlouvu. Nakonec proto jsem tady: abych se dostal z VOČ a měl něco na opravdovém bankovním účtu. Je mi jedno, co s těmi penězi udělají, když umřu. Dokud nemám v ruce osvědčení o službě, jsou to stejně jen pomyslné peníze, jen shluk čísel v databázi.

Když mají všichni hotovo, pověří seržant Gau jednoho z nás, aby formuláře vybral a položil je na stojan v přední části místnosti.

„Gratuluji,“ říká seržant Gau. „Od tohoto okamžiku jste oficiálně členy ozbrojených sil Severoamerického společenství. Berte na vědomí, že jste ve zkušební době, dokud úspěšně neukončíte základní výcvik.“

Žádný ceremoniál, žádná přísaha, bez pompy a obřadnosti. Podepíšeš formulář a je z tebe voják. Je to trochu zklamání, ale aspoň v tomhle ohledu jsou konzistentní.

3. KAPITOLA

POSPĚŠ SI A ČEKEJ

Větší část prvního dne strávíme postáváním a čekáním, co se bude dít. Je tu další zdravotní prohlídka, dva doktoři mají na starosti celou četu, takže trvá skoro tři hodiny, než nás všechny vyřídí. Rychle nás prohlédnou a berou nám krev, aby se ujistili, že jsme si ještě na poslední chvíli nepřilepšili nějakou chemikálií. Pak dostaneme řadu injekcí, šest rychlých vpichů za sebou. Asi bych se měl zajímat o to, co do mě píchají, zjišťuju však, že je mi to jedno. Stejně nemůžu odmítnout.

Když jsou zdravotní záležitosti hotové, vede nás seržant Gau do další budovy, kde se postavíme do formace a sledujeme, jak se ostatní čety po jednotlivcích posouvají do dveří. Mají na sobě uniformy, flekatý modrozelený maskáč, který vypadá, že by bil do očí snad úplně všude.

„Jídlo,“ hlásí seržant Gau a při tom slově se na tvářích mých kolegů rekrutů objevují první úsměvy od rána.

„Jeden po druhém vstoupíte do jídelny. Vezmete si tác ze stohu na začátku fronty. Můžete si vzít, co je libo, a nemusíte se nikoho dovolovat. Až budete mít na tácu nandáno, najdete si stůl a židli. Až se posadíte, sníte si jídlo. Až budete sedět, můžete konverzovat s ostatními rekruty. Až zavolám číslo vaší čety, dojíte, přestanete mluvit, vrátíte tácy do stojanu na špinavé nádobí a seřadíte se znovu před jídelnou.“

Většina z nás nejedla nic od chvíle, kdy jsme odešli na náborovou stanici ještě doma. Mám hlad a podle náhlé urputnosti ostatních z mé čety soudím, že nejsem sám.

„Jedna moudrá rada,“ řekne seržant Gau, než nás odvede do jídelny. „Nezvykejte si na přejídání. Až začne fyzický trénink, vyblijete se z podoby. Radím vám, abyste krotili apetit.“

V jídelně to už vře tlumenou konverzací rekrutů, kteří sem přišli před četou 1066, ale my jen mlčky čekáme ve frontě, abychom si konečně mohli naplnit tácy. Ale rozhlížet se kolem sebe a dělat na sebe nevěřícné a užaslé obličeje, to můžeme, a tak to děláme. Za skleněnou přepážkou, oddělující jídelnu od kuchyně, jsou velké kovové várnice s jídlem a já nikdy v životě neviděl ani necítil nic tak dobrého.

Jídlo v nádobách před námi je skutečné. Vidím bramborovou kaši, masové nudličky se sosem, těstoviny, rýži. Musím se hodně držet, abych nepopadl tác a všechny nepředběhl, protože na konci fronty vidím koblihy, kousky koláče a taky ovocný nákyp. Asi je to jen smyslový klam, ale mám pocit, že snad přes celou tu frontu cítím čokoládovou polevu na koblihách.

Nakládáme si na podnosy hromady jídla. Beru si salát, misku polévky, ve které plave opravdová zelenina a kousky kuřecího masa, pořádnou porci bramborové kaše a dva plátky masa. Na konci fronty si musím jídlo na podnose přeskupit, aby se mi tam vešly ještě dvě koblihy a kousek jablečného koláče. Když se ohlédnu za sebe, vidím, že jen málokterý tác je naložen méně než ten můj.

Najdu si místo u jednoho z dlouhých stolů a jakmile dosednu na židli, pustím se do jídla. Teď už máme dovoleno mluvit, ale prvních pár minut máme všichni plnou pusu.

„Tohle si dám líbit,“ řekne nakonec jeden z rekrutů u stolu. Je hubený jako třtina, má jizvy po akné a neupravenou bradku.

„Tohle určitě budeš muset shodit,“ říkám a ukazuju na svou bradu. Jenom pokrčí rameny.

„Jestli mě budou takhle krmit každej den, můžou mi oholit pro mě za mě třeba všechny chlupy na těle.“

U stolu jsou s námi čtyři další rekruti a všichni se snaží zjistit, kolik jídla si dokážou nacpat do pusy, aniž by si vykloubili sanici. Náš stůl byl genderově vyrovnán – tři chlapi, tři ženské – a když se rozhlédnu po ostatních stolech, zdá se mi, že tentýž poměr platí i pro většinu čet.

„To je fakt maso,“ řekl někdo jiný u stolu, vysoká dívka s krátkými, tmavými vlasy. „Má to vlákna a všechno. Pravý maso jsem neměla od tý doby, co jsem se odstěhovala od rodičů.“

„Hovězí,“ řekne její soused a ukáže na maso vidličkou. „Tam by takovejhle flák hovězího stál sto doláčů.“

„Žvejkám deset dolarů,“ říká dívka s plnou pusou.

Vím jistě, že nám potom každý ten kousek dají pořádně vypotit, ale v tuhle chvíli jsem pevně rozhodnutý vychutnat si jídlo a nacpat do sebe co nejvíc kalorií, aniž bych se pozvracel. Už jen kvůli tomu jídlu mi stálo za to přihlásit se do služby a jestli všechno jídlo u armády chutná takhle, tak budu skákat, jak budou pískat.

Po obědě nás seržant Gau zavede do skladu plného vojenského oblečení a výstroje. I tady to funguje podobně jako ve frontě v jídelně. Posouváme se podél jednotlivých stanic spořádaně jeden za druhým.

U první stanice přede mě nevrlý chlap mrskne na pult velký ruksak a ještě větší pytel; obojí předtím vzal z věšáku. Tlusté plátno je místy odřené a vyšisované a na přehybu ruksaku, kde původně byla obdélníková nášivka se jménem předchozího majitele, vidím stopy po párání.

Zbytek výstroje je rovněž už použitý a její stav se pohybuje od jen ošoupaného po téměř nepoužitelného. U jedné z dalších stanic nafasuju skládací lopatu a normální nůž. Na ostří je vidět, že byl již stokrát broušený. Lopata mívala zřejmě nevýrazně olivový nátěr, ale většina barvy už oprýskala a hrany lopaty jsou oštípané. Vypadá to, že nám dávají hlavně náčiní, které přežije ještě jedno kolečko, než ho dají do šrotu.

Berou nám míry a potom každému rozdají několik sad uniforem. I ty jsou použité, ale potěší mě, že alespoň spodní prádlo a ponožky se zdají zbrusu nové. I šetrnost vlády má své hranice.

„Tyhle si můžete nechat,“ říká seržant Gau, když vidí, jak si prohlížím nový pár šedivých podkolenek, odškrtávám si je z mého seznamu „nafasovaného vybavení“ a strkám je do pytle.

„Když vás vyřadí, ty ponožky a spodní prádlo si necháte. Nikdo by je po vás stejně nechtěl nosit. Považujte je za suvenýr, upomínku na váš jepičí život v armádě.“

Odpoledne strávíme plněním batohů a pytlů: uniformy, výbava do deště, sumky na náboje, helmy, bojové boty, protichemická výstroj, běžecké boty, žabky do sprchy, sady na šití a spousta dalších věcí, jejichž účel nám není znám. Když konečně projdeme poslední stanicí, je už pozdní odpoledne a každý z nás je obtěžkán batohem a pytlem, které dohromady váží snad sto liber. Když se znovu seřadíme před budovou, někteří drobnější členové naší čety se pod tou tíhou doslova prohýbají. Pochod na ubytovnu se stolibrovým závažím se jeví jako perfektní příležitost ke kondičnímu cvičení, ale seržant Gau má pro nás přistavený hydrobus.

Ubytují nás ve velké budově s plochou střechou stojící v dlouhé řadě zcela identických budov. Jediným rozlišovacím znakem jsou cedule nad každým vchodem, kde je velkými číslicemi označeno, kam která četa patří. Dělíme se o naši budovu s pěti dalšími četami. Centrální schodiště rozděluje budovu na dvě poloviny; každé patro má po obou stranách schodiště velkou místnost. Když nás seržant Gau zavede do noclehárny, určené pro naši četu, vidíme dvě řady paland, po každé straně místnosti jednu. Před každou palandou stojí dvě skříňky čelem do centrální uličky.

„Na vašich palandách jsou cedulky se jmény,“ řekne seržant Gau, když jsme všichni uvnitř. „Najdete si teď svou palandu a položíte na matraci svoje zavazadla s vybavením. Dejte se do toho.“

Začne velký mumraj, protože třiatřicet rekrutů se rozeběhne mezi palandy. Brzo však zjistíme, že je vše seřazené podle abecedy. V hlavě každé postele je malá hromádka povlečení, pokrývka a polštář.

Ukáže se, že se o palandu budu dělit s onou tmavovlasou dívkou od stolu z oběda. Navzájem se povzbudíme úsměvem a položíme náklad na lůžka. Ona má to horní, čistě kvůli pořadí v abecedě: ona je Halleyová D., já jsem Grayson A.

Další hodinu strávíme vybalováním výstroje a ukládáním do skříněk podle seržantových pokynů. Stojí uprostřed noclehárny a před sebou má na podlaze vysypaný obsah batohu jednoho z rekrutů. Zvedá jednu věc po druhé, vyvolá její jméno a čeká, až na svých hromadách najdeme totéž. Když spokojeně vidí, že všichni držíme v ruce tutéž věc, řekne nám, kam ji máme ve skříňce uložit.

Když je všechno na svém místě, poručí nám seržant Gau, abychom znovu otevřeli skříňky, vyndali si teplákové soupravy a běžecké boty. Převlékneme se a naše četa poprvé nevypadá nesourodě.

„Vezměte své civilní oblečení a strčte je do nejspodnější zásuvky na pravé straně skříňky. Většina z vás je bude brzy zase potřebovat.“

Když je všechno ve skříňkách, zavede nás seržant Gau do jídelny. Večeře je stejně štědrá jako oběd a my se opět nacpeme k prasknutí: sendviče s grilovaným sýrem, dušené hovězí, tři různé druhy ovoce.

Po večeři se vrátíme na ubytovnu, kde na svých palandách najdeme osobní datapady. Každý z nich má nad displejem štítek s příjmením nového majitele. Jsou velké a humpolácké, s monochromatickým displejem, který vypadá jako propad do minulého století. Mají průsvitné polymerové kryty, které se dají přiklopit přes displej pro použití v terénu a velikostí přesně pasují do postranní kapsy uniforem, které jsme dnes nafasovali.

„To není zrovna nejnovější technologie,“ mumlá si moje sousedka potichu a prohlíží si svůj datapad. „Na základce jsem měla lepší.“

„To jsou vaši noví společníci,“ řekne seržant Gau z centrální uličky mezi řadami paland. „Sice nevypadají nic moc, ale jsou odolné a spolehlivé. Dobře se seznamte se svými datapady a najděte si v nich lekci 1.001, nazvanou ‚Hodnosti mužstva a důstojníků‘.“

Sedíme ve dvou řadách podél centrální uličky, najedeme si na požadovanou lekci a seržant Gau nás nutí opakovat strukturu hodností ozbrojených sil odshora dolů. Když odříkáme tu litanii ještě nejmíň tucetkrát, řekne nám seržant, abychom vypnuli datapady a ještě mnohokrát opakovali ten proces zpaměti. Když umíme odříkat hodnosti z hlavy, je konečně spokojen a dá pokyn, ať zařízení uklidíme.

„A teď,“ praví, „se ukáže, kdo z vás mě dneska doopravdy poslechl. Postavte se před budovu do tří řad. Pohyb.“

Podíváme se na sebe s rostoucími obavami. Všichni jsme se nacpali jak u oběda, tak u večeře, hlavně u večeře, protože celý den žádné cvičení nebylo – a můj žaludek je stále znepokojivě plný. Z pouhé představy běhu nebo kliků se mi dělá na zvracení.

„To znamená hned, lidi,“ vykřikne seržant Gau a my všichni pospícháme ven z noclehárny.

* * *

Když utvoříme tři řady, seržant Gau nás vede na silnici. Začneme chůzí, ale seržant se po několika krocích dá do klusu.

„Raději držte tempo,“ říká. Podle intonace to však není jen dobře míněná rada.

Tempo seržanta Gaua není vysloveně rychlé, ale po deseti minutách mě píchá v bocích a můj žaludek poskakuje nahoru dolů jako špatně vyvážené závaží. Hekáme a kašleme a snažíme se seržantovi stačit. Běží v uniformě a bojových botách a ještě se skoro ani nezadýchal.

Po třiceti minutách už první členové naší čety odpadávají stranou a zvrací nestrávené kusy večeře. Můj žaludek je touží následovat a já cítím v krku stoupat žluč, ale ovládnu se.

Seržant Gau zpomalí opět do kroku. Naznačí četě, že se má otočit, a pak nám přikáže srotit se kolem tři rekrutů, kteří stojí ohnutí u obrubníku nad loužemi zvratek. Pach žaludečních šťáv spustí v mé hlavě novou vlnu nevolnosti a musím vyhodit obsah žaludku do strouhy.

Když přestanu dávit, všimnu si, že nejsem jediný, kdo ten smrad nevydržel. Polovina čety už plní strouhu podél silnice.

„Myslím, že to jako poučení stačilo,“ říká seržant Gau bez škodolibosti a jízlivosti.

Zpátky v noclehárně nás seržant Gau znovu postaví do pozoru před skříňkami. Je těžké vypadat důstojně v poblitém oblečení.

„Pro dnešek to stačí,“ říká. „Jestli je vám divné, proč ještě nejste vyřazení, mám pro vás jednoduchou odpověď. Váš výcvik ještě nezačal, a tak jste neměli příležitost něco podělat. To se změní zítra ráno, přesně ve 4.30. Teď máte přesně deset minut na osobní hygienu v umývárně na konci noclehárny. Přesně ve 21.00 budete seřazení zpátky před skříňkami, převlečení do nafasovaných pyžam. Pohyb.“

Koupelna je jedna velká místnost, u jedné stěny jsou toalety, u druhé sprchy. Uprostřed místnosti je kruh ocelových umyvadel. Moc soukromí tu člověk nemá. Toalety ani sprchy nejsou nijak oddělené.

Umyjeme se a převlékneme do pyžam, přesně podle rozkazu. Pánská i dámská varianta vypadá úplně stejně, modré hadry neurčitého tvaru, které vůbec nevypadají vojensky. Když jsme všichni nastoupení tak, jak si seržant přál, vypadáme jako banda přerostlých sirotků ve frontě na polévku.

„Večerka,“ ohlásí seržant Gau poté, co četu zběžně prohlédne. „Lehnete si na palandy. Jakmile se zhasne, nebude se mluvit. Jestli se stane něco naléhavého, zaklepete na dveře staršího výcvikového instruktora, kde budu dneska spát já, místo abych ležel se svou ženou ve svém pokoji. Pokud někdo z vás nebude krvácet z očí, neotravujte mě.“

Ležíme na palandách, zamotaní do kousavých vojenských dek, a LED svítidla na stropě pomalu skomírají, až zhasnou. Je tma a jediné, co slyším, je dech ostatních rekrutů a hučení environmentální klimatizace, která udržuje v místnosti dvacet stupňů a odfiltrovává všechen hnus, co je ve vzduchu. Jsme na hony vzdáleni všem metroplexům, ale když současné Chicago, Los Angeles, San Diego, Tijuana a New York čítají každý přes pět milionů lidí, zůstává v zemi jen málo míst, kde není potřeba environmentální klimatizace.

Moje sousedka se nade mnou nahne přes postel a já v téhle téměř absolutní tmě vidím sotva obrys její hlavy.

„Není to tu špatný,“ šeptá.

„Až na to blití,“ odpovím a ona se tiše uchechtne.

Jídlo bylo nejlepší, jaké jsem kdy ochutnal, ale spaní není v armádě o moc lepší, než jaké jsem měl v mámině bytě ve VOČ. Matrace zřejmě pochází ze stejné státní továrny jako ta v mém starém pokoji.

Snažím se usnout a s překvapením zjistím, že se mi trochu stýská po domově. Jakkoli jsem chtěl opustit VOČ, jistá část mého já tu nechce být, spát tady v jedné místnosti s tolika cizími lidmi, poslouchat, jak dýchají a občas zakašlou. Doma jsem aspoň měl soukromí, když jsem po něm zatoužil. Maličko se mi zasteskne po předvídatelnosti mého starého života. Když jsem se doma vzbudil, věděl jsem přesně, co mě ten den čeká. Až se ale vzbudím zítra ráno, nebudu mít potuchy, co se bude dít. Je to osvobozující, ale zároveň mě to pořádně děsí.

Omotám si tenký pěnový polštář kolem týla a přikryju uši. V nastalém tichu konečně usínám, můj mozek podlehne utahanému tělu.

4. KAPITOLA

RUTINA

Přesně ve 4.30 se stropní LED svítidla prudce rozsvítí a do noclehárny vkráčí seržant Gau.

„Z postelí, a hned,“ křikne bez cavyků. „Zajděte si na záchod, umyjte se a oblékněte se do modrozelených maskáčů. To jsou ty s tečkami. Jestli potřebujete pomoct, koukněte se do svých datapadů pod ‚Uniformy, boj, jedinec‘. Ranní kontrola je ve 4.55, takže sebou hněte.“

Za dvacet minut jsme všichni oblečení a nastoupení před skříňkami. Jestli seržanta Gaua vůbec těší, že jsme to stihli s pětiminutovým předstihem, nedá to na sobě znát. Ve stěně, sousedící s kanceláří výcvikového instruktora, je několik okének, a vidím, že si je plně vědom, že je četa nastoupená, seřazená a čeká na kontrolu, ale nevyjde z kanceláře dřív, dokud hodiny neukážou přesně 4.55.

Odpochodujeme na snídani. Je to teprve naše třetí jídlo v armádě, ale osazenstvo stolů, které se prvního dne sesedlo čistě náhodně, se začíná slučovat do pevných skupinek. Naše šestice se dosud sešla při každém jídle. Jsem tu já a Halleyová, moje sousedka z palandy. Je tu Ricci, hubený kluk s jizvami po akné a směšnou bradkou, a Hamiltonová, dlouhovlasá blondýna s atletickou figurou. Dál je tu potetovaná Cunninghamová, která měla vlasy na krátkého ježka dávno předtím, než se rozhodla narukovat. A nakonec Garcia, tmavooký kluk, který mluví jen v případě, že mu položíte přímý dotaz. Halleyová je ze SeaTacVan, Ricci z metroplexu Dallas-Fort Worth a Hamiltonová je z Utahu. Cunninghamová se přihlásila do služby v nějakém farmářském městečku v Tennessee a Garcia jen potřese hlavou, když se ho zeptáte, odkud je.

„Kam by ses nejradši vrtnula, kdyby sis mohla vybrat?“ zeptá se Ricci nad míchanými vejci a toastem.

„Ty vole,“ zasměje se Halleyová. „Budu ráda, když vůbec prolezu základním výcvikem. Ať si mě pošlou, kam chtěj.“

„Ale, nekecej,“ pobídne ji Ricci. „Každej by někam rád.“

Halleyová si strčí do pusy další sousto vajec a pokrčí rameny.

„Já nevím, fakt ne. Na konci základního výcviku rozhodnou, v čem jsme dobrý. Ale nezlobila bych se, kdyby mě dali někam k řízení nebo k lítání. Mohli by ze mě udělat třeba pilotku výsadkových lodí u mariňáků, nebo třeba k tankánům.“

„A co ty?“ zeptám se Ricciho.

„Já chci k námořnictvu,“ říká. „Lítat v kosmický lodi. Abych nemusel nikde běhat a nechat se zastřelit. Dělal bych na lodi cokoli, vytíral podlahu, myl hajzly, to je fuk.“

„Skončíš u mariňáků,“ řekne mu Halleyová. „Nebo hůř, dají tě k armádě.“

O vojenských složkách víme jen to, co vysílají v uhozených pořadech na síti a co nám pouštěli v úvodních videích ještě v náborové kanceláři, když došli k názoru, že nám už narukování nevymluví.

Námořnictvo má nejtěžší výstroj, kosmické lodě, které létají mezi koloniemi a poskytují těžkou palebnou sílu v případě teritoriálních rozbrojů. Mariňáci jsou pozemní síly v koloniích. Vstoupit do námořnictva se považuje za dobrovolný akt, kdy kandidáti na službu ve flotile putují z výcvikového tábora přímo na Lunu, kde absolvují leteckou školu. Jelikož máme skoro pět set kolonizovaných světů, které je nutno obsadit posádkami, je nejvíce volných míst u mariňáků, kde asi většina z nás skončí.

Teritoriální armáda je pro kohokoli, kdo se nedostane k výše zmíněným dvěma složkám. Tihle vojáci udržují civilní pořádek v Severoamerickém společenství na Zemi a také mohou bojovat s kterýmkoli ze stovky jiných států. Pozemní vojáci necestují ve vesmírných lodích a nebrání kolonie; mezi ozbrojenými složkami jsou něco jako popeláři. Teritorální armáda se musí vypořádat s vojskem agresorů na Zemi, včetně těch, kteří jsou tak chudí nebo zaostalí, že si nemohou dovolit vlastní vesmírnou koloniální expanzi. TA je také hlavním nástrojem vlády, pokud je nutno řešit konflikty v samotném SAS. Přistát na nové planetě nebo bránit nově osídlenou kolonii proti invazi sino-ruských mariňáků je nebezpečné, ale úplně jiné kafe je nechat se výsadkovou lodí vyklopit doprostřed civilních nepokojů ve veřejné obytné čtvrti, kde máte kolem sebe pět milionů lidí v různém stadiu pobouření a nespokojenosti.

„Jestli se mě budou snažit šoupnout k armádě, tak prostě jdu od toho,“ říká Ricci.

„To myslíš vážně?“ zeptá se Cunninghamová. „I když se dohrabeš na konec základního výcviku?“

„Jasně že jo,“ odpoví. „Nenarukoval jsem proto, aby mi ustřelili hlavu. Buď námořnictvo, nebo nic. Když na to přijde, tak mám aspoň tři měsíce pořádnýho jídla, ne?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Smlouva na život.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.