Pavel Korněv v nakladatelství

FANTOM Print

Příhraničí

Led

Kluzký

Černé sny

Černé poledne *

* Připravujeme

FANTOM Print

2016

Copyright © 2008 by Pavel Korněv

Cover © Dominik Broniek

Translation © Hana Vlčinská

ISBN 978-80-7398-858-6 (e-Pub)

ISBN 978-80-7398-859-3 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Zima dostala novou krev,

dostane i tebe,

nuže, třídní boj

dostane i tebe…

– Agatha Christie

Prolog

Podzim umíral.

Dokonce ani to ne – podzim už se chystal k poslednímu vydechnutí.

A i když teprve končil druhý listopadový týden, nebylo už pochyb, že jeho dnešní předsmrtný dech se zítra ráno zahalí napadaným sněhem. Sněhem, který se už pod sluncem, vyhlížejícím zpoza mraků, nezmění v hladké sklo. Sněhem, který si poleží až do tolik vzdáleného jara.

Už se i brzy setmělo jako v zimě – ještě není ani sedm, a tmu tmoucí v ulicích už nemohou rozehnat ani venkovní lucerny, ani zářivé výklady drahých obchodů. Vítr škube stromy, na větvích se houpou zmačkané hnědožluté listy a jejich stíny jako temné skvrny běhají po zmáčeném barevném dláždění chodníku.

Tma, zima, nevlídno. Otrava…

Jen co napadne sníh, všechno se změní. Pro všechny. Město se rozveselí a navečer bude znovu světlé a vystrojené. Lidé přestanou využívat veškeré možnosti, aby se rychleji dostali z temných ulic a dvorů do útulných bytečků. Na hlavním náměstí se začne stavět ledové městečko, přiveze se smrk a začne lehký přednovoroční shon.

Ano, všechno se změní. Pro všechny. Jenom pro mě ne.

Zítra napadne sníh, my se vrátíme domů,

šedé jíní přikryje pro-o-mrzlé duše,

zítra napadne sníh, ale co já s tím –

když je krev studená, když je krev studená

a stesk řeže duši…

Zamrazilo mě, postavil jsem korbel piva na stolek a odvrátil se od okna, jehož nižší část byla tvořena žlutozelenou mozaikou.

Ne-ná-vi-dím!

Nenávidím zimu, sníh, led a temné zimní večery. Nenávidím pronikavě řezavý vítr, náledí i nízko plující olověné mraky. A k té stříbřitě blýskavé ranní jinovatce nechovám ani o kousek menší nenávist.

Usrkl jsem hořké černé pivo a ještě jednou jsem se pokusil uklidnit. Proč tak jančit? Sníh padá každou zimu. Je to normální, nedá se tomu zabránit a konec konců je třeba se s tím smířit. Přinejmenším do té doby, dokud nenastřádám peníze na každoroční dovolenou v teplých krajích přibližně na šest měsíců. A to se v dohledné době nestane.

Dopil jsem pivo, zavolal na servírku a požádal o další – ať je to, jak chce, dnes je to pro trochu toho uvolnění prostě nutné. Hořká pachuť řádně šimrala na jazyku a podrážděnost i únava, nakupená za pracovní den, se s každým hltem trochu rozplývala. Ale nebylo to jenom prací – dnes v noci se mi znovu zdál sen, který jsem považoval za navždy zapomenutý, a náladu jsem měl pod psa už od samého rána.

Jak se tomu říká? Věštecký sen? Ne, zatraceně, takové nejsou k ničemu. Je nanic vzpomínat na zasněžené pole, na oslnivé paprsky reflektorů. Ale protivnou pachuť vlastní bezmoci, která po noční můře zůstala, nemohlo přebít ani skvělé pivo.

Jo, v poslední době mi nějak začaly povolovat nervy. A co teprve až napadne sníh? Hrábne mi pak úplně? Vždyť i tak mám celou dobu pocit, jako by mi někdo ze tmy civěl na záda. Zíral s nedobrým, podlým zájmem. Došlo to až sem – prostě jdu jen tak po ulici a bezděčně hádám, kdo z těch, co jdou proti mně, by mohl být ledochodec. A všichni lidičkové vypadají tak fádně, nenápadně. Dá se říct nijak. Otočíš se jinam, a už si nevybavíš tvář. Na jazyku se převaluje slovo – bez života. Jen co se jim omrzí přetvářka, tahle šeď sleze a pod ní…

Šplouchá mi na maják…

Ne, je třeba vyrazit z firmy dovolenou a zajet si odpočinout někam k teplému moři. Na nic víc už moje finance, řádně ztenčené koupí bytu a dvěma měsíci odpočinku v Soči, nestačí. A pokud jde o ten odpočinek – ani tady není nic jisté. Ale kdybych si rychle vymyslel důvod pro služební cestu na jih…

Zakryl jsem si oči, zaklonil se na židli a tichoučce se zasmál. Co jsem to jenom za člověka? Věčně se vším nespokojený. Řeklo by se, dokázal jsi uniknout zpátky do normálního světa, žij a raduj se. Kochej se životem. Ale ne – jako obyčejně se i v soudku medu najde nějaká ta spadlá moucha.

Ukázalo se, že ani ten život v normálním světě není žádný med. Peníze mi přímo prošustily mezi prsty a hned jsem si musel zařídit práci, staří kámoši se někam propadli a teď ještě sníh…

No, propadli není správný výraz. Ze staré party jsem našel jenom jednoho, a s tím jsem se za tu dobu potkal jenom jedinkrát – tu nemá čas on, jindy mám zase něco já. S ostatními je to ještě horší. Dva jsou na krchově, třetího letos zabásli na pět let. Tak už to chodí.

A k tomu si ještě staré strachy usmyslely, že se vrátí ve snech. Tuhle se mi zdá o Strážci, ať shoří v pekle, tuhle o Chrisovi, mrtvém a s nožem. Ještě že žiju sám – nikoho neděsím svým křikem.

Dobrá, dost přemýšlení o hovadinách! Co bylo, pominulo. A jestli se s tím mám vypořádat, tak budu předstírat, že se vůbec nic nestalo.

Nic. Nikdy. Nestalo se.

Tečka.

Ale proč mi je dneska tak mizerně na duši?

* * *

„Buď zdráv, Alexandře Sergejeviči! Co ty tady?“ Zamyslel jsem se a nevšiml si, že se vedle stolku objevil náměstek a ještě k tomu i syn generálního ředitele firmy, ve které si posledních pár měsíců musím vydělávat na svůj vezdejší chleba. „Máš dnes na programu tělocvičnu?“

„Ty ses prej taky chystal do divadla,“ zamračil jsem se a dopil pivo. S Artěmem Morozovem jsme se scházeli za účelem společného požívání alkoholu a na podobně ozdravných akcích, proto jsme spolu už dávno mluvili bez zbytečných formalit. Tím spíš, že mezi námi nebyl ani věkový rozdíl – syn generálního byl sotva o rok mladší než já.

„Však jsem tam zašel!“ hrdě oznámil Morozov. „A pak sem. Pojď, už máme zamluvený stůl, poslal jsem auto pryč.“

„S kým tu jsi?“ Zvedl jsem se ze židle, odpočítal jsem do desek, které přinesla servírka, storublové bankovky a položil je na kraj stolu.

„Je tam Maryška s Ankou a Andrej Sim. Už jsi ho viděl, párkrát zašel k nám do posilovny.“

„Ten tlustej?“ Jména děvčat mi nic neříkala a Andreje jsem si zapamatoval jen díky jeho, mírně řečeno, kypré postavě.

„Jo, ten,“ usmál se Morozov, který taky nebyl žádné vyžle, ale díky neustálým tréninkům v tělocvičně se udržoval ve velmi slušné formě.

„A nebudu překážet?“ zapochyboval jsem. Poměr dvou chlapů na dvě holky plus já byl trochu varovný. Abych nedělal křoví. To nemám rád.

„Ale no tak, pojď!“ mávl rukou Artěm. „Nebuď jak malej.“

„Tak dobrá.“ Sundal jsem z opěradla židle sako, hodil si ho přes rameno a nejistým krokem jsem se vydal za Morozovem. Uf, vypil jsem sotva tři prsty piva a stouplo mi to do hlavy jak děcku.

Do hajzlu, nechal jsem tam bundu!

Vrátil jsem se k věšáku, který stál v koutě, popadl jsem pod paži černou koženou bundu a došel k Artěmovi, který se zastavil u dlouhého barového pultu: „Na střelnici jedem zítra?“

„Jak jinak!“ rozjařil se Morozov. „Ráno se nikam neztrať, zajedu pro tebe. Zastřílíme si na trap. Lázeň už objednali.“

„Sejde se tam hodně lidí?“ Sobotní výlety na polygon se v poslední době staly tradiční záležitostí a je třeba říct, že mezi Artěmovými přáteli byly velice populární. I když většina dozajista jezdila kvůli lázni a možnosti vyjet si se správnou společností.

„Jako obyčejně.“ Morozov se zastavil a postrčil mě ke stolku v rohu. „Seznamte se, to je Alexandr. Náš nejlepší zásobovač. Doufám, že si budete rozumět. Marina, Aňa, no a s Andrejem už se znáte.“

„Nazdar,“ kývl jsem na dvě sympatická děvčata a podal jsem ruku Andrejovi, který se z přírůstku do společnosti kdovíproč velice zaradoval. Já ovšem tolik nadšený nebyl. Upřímně řečeno, nebyl jsem nadšený vůbec.

„Ahoj, ahoj,“ zazubila se Marina, nevysoká brunetka v dlouhých pletených šatech. Prohlédla si mě od hlavy k patě a mrkla: „Gothic navždycky?“

„Dá se říct.“ Hned mi nedošlo, co tím myslí. Ukázalo se, že naráží na oblečení – moje černé tričko, džíny, bunda, šál, boty i rukavice, které koukaly z kapsy, mohly člověka, který mě neznal, dokonale zmást.

„Zítřek – skvělý den na zdechnutí,“ přečetlo druhé děvče nápis na tričku, sestavený pomocí písmen „vystřižených“ z novin. Ukázalo se, že Aňa, na rozdíl od kamarádky vystrojená úplně jinak než do divadla – mezi obepínajícím topem a štrasovým opaskem zela příliš velká mezera – je vysoká nalíčená blondýnka s velice působivými tvary. Úplná Valkýra. I rysy obličeje zřetelně prozrazují něco severoevropského. Už je ze mě i antropolog…

Nic jsem neodpověděl, hodil jsem sako na opěradlo židle a vrátil se k věšáku – pověsit bundu.

„Zítřek nikdy nepřijde.“ Teď Aňa přečetla slogan na mých zádech. „To je životní postoj?“

„Motto,“ zabručel jsem a vrátil se ke stolu.

„Víte, Alexandře,“ zapředla náhle černovlasá Marina, „s dlouhými vlasy byste vypadal víc… stylově.“

„No, tak co,“ plácl jsem, ale pak jsem se ovládl a jen si přejel dlaní po pleši.

„Ale tak, Marinko, co to povídáš!“ rozesmála se Aňa. „To spíš přetřít voskem a vyleštit…“

„Odkud máš to tetování?“ nezaostával za děvčaty Sim, žmoulající manžetu džínové košile.

„Ze severu,“ sdělil jsem mu čistou pravdu a významně jsem se podíval na Morozova, snažícího se skrýt úsměv. Jen pokrčil rameny a kývl na servírku, procházející kolem.

„A to všechno něco znamená?“ Andrej se pozorně zahleděl na moje pravé předloktí, pokryté černými vzory, mezi něž byl mistrně vpletený pás podivných symbolů a nesrozumitelných písmen.

„Nemám potuchy,“ zabručel jsem a odvrátil se k oknu. K mé smůle vedlo do dvora a temná mlha listopadového večera mi definitivně pokazila náladu.

„Děvčatům každé jednu margaritu, my s Andrejem jako obyčejně, posílíme se whiskou.“ Artěm se odmlčel a s očekáváním se na mě zadíval. „A co ty, Saňo?“

„Pivo. Jinak nepotřebuju nic – už jsem jedl.“

„Jasně,“ kývl Morozov a začal servírce diktovat objednávku.

„Říkala jsem si, Alexandře,“ střelila po mně očima Marina, „že když už máte něco proti dlouhým vlasům, mohl byste si aspoň obstarat vhodnější nápis na triko.“

„Například?“ Čekal jsem nějakou boudu, ale stejně mě to zaujalo.

„Jako variantu zepředu ‚Chceš zdechnout – zeptej se mě jak!‘ a zezadu ‚Chceš žít – zabij v sobě zvědavost!‘“

Aňa se rozesmála, Andrej vyprskl a jenom Morozov, který si mě stačil pečlivěji prohlédnout, tiše zaklepal dlaní o stůl:

„Tak dost, všichni. Proč do něj šijete?“

„Jenom tak, čistě z profesionálních důvodů. Nic osobního.“ Aňa škrtla zapalovačem a vytáhla z krabičky dlouhou tenkou cigaretu.

„Ano? A co je vaší profesí?“ nenechal jsem si ujít možnost změnit téma.

„Psychologie,“ vypustilo děvče proužek dýmu.

„Studujeme ji,“ doplnila Marina a namotala si na prst zlatý řetízek s přívěškem zdobeným zelenými drahokamy.

Jen jsem se uchechtl, ale nepodařilo se mi dostat se jim taky na kobylku – už se nám nesly koktejly, whisky a pivo. Dál už šlo všechno hladce. S alkoholem je vůbec snazší udržovat hovor. Sedíš si, popíjíš, a pokud máš chuť, vykládáš pohádky. Když nemáš, jen občas něco odpovíš. V krajním případě se tupě odmlčíš a chlemtáš pivo. Nejdřív probrali poslední filmové novinky, potom si poslechli Artěma a Andreje, jak se hádají o politiku, a svorně vyslechli několik vtipů, které vykládaly studentky. Do chvíle, než nám přinesli večeři, kterou Morozov objednal, jsem si s pomocí litru piva skoro uklidnil rozrušené nervy. Ale právě že jen skoro…

Z pohostinského zařízení jsme se, řádně podroušení, vyhrnuli až těsně před zavíračkou. Venku se citelně ochladilo, ale límec jsem si nezvedl – nezmrznu. Přece jenom jsem měl v sobě dva a půl litru piva, takže kdyby něco, zahřeje mě.

„A kam teď?“ otočil jsem se k Morozovovi, který se zastavil na zápraží.

„Doprovodíme děvčata, tady kousek, a je načase jít.“ Artěm si zapnul zip sportovní bundy a vydechl obláček páry.

„Nezajdete?“ nabídla Aňa, která se do něho zavěsila.

„Ne, zítra máme tradiční výjezd na střelnici.“ Morozov se zamyslel, ale odmítl a zamířil po lampami osvětleném chodníku směrem do středu města.

„A jaké máte plány na neděli?“

„Pozítří budeme o nic méně tradičně trpět kocovinou,“ usmál se Artěm a vrátil se ke mně. „Poslyš, Saňo, co kdybysme v pondělí zapadli na celou noc na striptýz?“

„Ale běž,“ poslal jsem ho do háje. „Jsi zdravý jako kůň a já mám ráno práci. A večer jdu na trénink. Pak radši zajdu na bazén.“

„Jsi tak dokonalý, až je to protivné,“ ušklíbl se Morozov. „Jenom se na něj koukněte: pondělí, středa, pátek – tělocvična a bazén, úterý, čtvrtek – trénink a sauna.“

„Sportem ku zdraví?“ zachichotala se Aňa.

„Kdo nekouří, nepije, zdravý smrti dožije,“ nedokázal mlčet ani Andrej, který dostal cigaretu.

„A co trénujete?“ zajímala se Marina, zimomřivě se choulící v kraťoučkém kožíšku.

„Boj zblízka,“ odpověděl jsem a div se nepřerazil o rozvázanou tkaničku. „Do prdele!“

„Hněte sebou! Už jsem zmrzlý jak Mauglí,“ obrátil se Artěm, objal kámošku a sešel z chodníku.

Moji společníci nečekali, až si zavážu tkaničku, a zabočili do temné uličky, vedoucí k domu děvčat. A mně to naprosto vyhovovalo – jinak by zase začaly pitomé otázky. Darmo jsem poslechl Morozova, měl jsem si odpustit setinku koňaku a valit domů. No dobře, teď už nic nenadělám. Nebylo to špatné posezení.

Takže jsem si zavázal tkaničku a nijak zvlášť nespěchal – ať si ostatní políbí. Narovnal jsem se, chvilku postál a posečkal, až se mi přestane točit hlava, a teprve potom jsem zamířil za ostatními. A když jsem zahnul za roh, na okamžik jsem prostě ztuhl. To, co se dělo, mi připomnělo jednu z děsivých vzpomínek, jimiž moje nedávná minulost přímo přetékala.

Morozov uskočil ke zdi pětipatrového domu a pokoušel se odhánět dva mladíky, kteří na něho doráželi s noži; jeho kámoška, sražená na zem, se válela na chodníku a zkrouceného Andreje tloukli další tři grázlové kusy trubek. Marina až teď zaječela a dala se na útěk, ale – nijak překvapivě – nikdo se po ní ani neohlédl.

Pět. Všichni v kožených bundách, teplácích a v černých pletených čepicích. Běžné pouliční loupežné přepadení? Nemyslím – obyčejná lůza hned nevytáhne nože. Ani ne minutku od centra města a frekventovaných ulic, kde je policajtů jak much. Tohle nejsou ospalé rajóny, kam OMON a záchytka zajíždí jen vzácně.

Mozek, řádně zakalený alkoholem, rázem zaplavil adrenalin a já se bez rozmýšlení vrhl vpřed. Z druhé strany – nad čím tady přemýšlet?

Než se chlapi, dotírající na Morozova, který utržil už několik hlubokých šrámů, otočili za zvukem mých kroků, přeskočil jsem přes nízké zábradlí u trávníku a z rozmachu jsem obtiskl podrážku boty do boku pořízka, který si přehazoval nůž do levé ruky. Chlap jenom sípavě hekl a odletěl ke zdi domu. Jeho kámoš máchl prackou, ale podařilo se mi ho chytit za zápěstí. Výpad, podseknutí, chlápek ztratil rovnováhu a žuchl na zem a mně se v dlani sám od sebe objevil nůž.

Zboku se mihl rozmazaný stín, já si přidřepl, aby mi trubka prošla nad hlavou, a dřív než jsem si uvědomil, co dělám, vrazil jsem úzkou čepel mezi žebra chlápkovi, který se nedokázal zabrzdit. Dobře jsem se rozmáchl, ze zvyku – pevně.

Právě teď mi však nezbyl čas litovat – do páteře mě seklo něco studeného a já ztratil vědomí a svalil se na zpola suchou trávu.

„Jak je na tom?“

„Čepel prošla, ale nic důležitého nezasáhla.“

„Kdy se probere?“

„Podle všeho už měl být dávno vzhůru.“

Otevřel jsem oči a zíral na bílý strop, zpestřený bezpočtem prasklin. Uf, je mi pod psa. Nic vážného nezasaženo, povídáte? To se mi, sakra, nezdá. Nebo mě ještě zkopali? Je s podivem, že mě nezabili.

„Nazdar, Saňku.“ Jeden z mužů v nemocničním plášti si všiml, že jsem otevřel oči, a přišel k lůžku. Nemocnice? Okna jsou zamřížovaná. Jak to zpívá Vysockij – v base je taky lazaret? „Necháte nás chvilku?“

„To se rozumí.“ Neznámý muž v zapraném bílém plášti kývl, vyšel z pokoje a pevně za sebou zavřel dveře.

„Brej den, Stěpane Kuzmiči,“ zachraptěl jsem a pokusil jsem se zvednout na loktech. Páteří mi okamžitě projela ostrá bolest a svalil jsem se zpět. Ale podařilo se mi zahlédnout, že ostatní postele v pokoji jsou prázdné. Co se stalo?

„Lež, lež,“ poplácal mě po rameni Stěpan Kuzmič Prorechov, šéf bezpečnostní služby naší firmy.

„Ležím,“ nedohadoval jsem se. „A co je s Morozovem?“

„Co by? Trochu ho sešili a pustili domů. Jeho společnice je na resuscitaci a Sim to nezvládl ani tam – je v márnici.“

Jen jsem vydechl: „…“

„Plně s tebou souhlasím.“ Šéf ochranky vzal jednu ze židlí, stojících u stěny, přitáhl si ji k posteli, usadil se a pozorně se mi zadíval do očí. „No a teď vykládej, jak se to tam s vámi semlelo.“

Neviděl jsem důvod zapírat, a tak jsem nic nepřikrašloval. Prorechov mlčky vyslechl moje vyprávění, nad něčím se dlouze zamyslel, vstal ze židle a několikrát přešel po pokoji.

„Zajímavé,“ zabručel si nakonec tichounce pod nos Stěpan Kuzmič. „Ale vaši protivníci u výslechu na policii vyprávěli všecko přesně naopak. Prý jste je začali zničeho nic urážet jako první a pustili se do nich pěstmi.“

„A kdo je bude poslouchat?“

„Nepochybuj, že je vyslechne, kdo je třeba,“ ohromil mě Prorechov. „Taky jim zůstal jeden studený v márnici. Pobodal jsi ho pořádně.“

„Byla to sebeobrana,“ chytal jsem se jediného stébla. „Artěm a děvčata to dosvědčí.“

„Artěm ano. Ale na holky nespoléhej. Pohrozí jim prstíčkem a hnedle ztratí hlas. A ve vyšetřovací vazbě se nedožiješ soudu.“

„Jak to?“ vyděsil jsem se, bez legrace.

„V rámci všeobecných třenic mezi důležitými lidmi poslali pěchotu, aby provedla zastrašovací akci. A to, žes jednoho z nich poslal na onen svět, nemůže zůstat bez následků. Jinak je přestanou respektovat.“

„Veselé.“ Zakryl jsem si oči a pokusil se soustředit. „Nebudete mě krýt?“

„Na svobodě snadno, ale odsud tě odešlou přímo do vazby.“

„A mimochodem, kde vlastně jsem?“

„V oblastní.“

Pěkná polízanice! Sotva jsem si trochu uspořádal život. Ale co dělat? Dát se na útěk? A co dál? Celý život utíkat před policajty? A podaří se mi vůbec utéct? Není jasné, jestli se vůbec postavím na nohy. Ovšem, je tu jedna možnost…

Kdo ví, odkud se vzalo přesvědčení, že mi stačí jenom zavolat – a společníci podivného kazatele Dominika vyřeší všechny problémy. Zamrazilo mě. Jenom zavolat – a můžu zamávat rukou policajtům i kriminálníkům. Jenomže v tomhle životě se za všechno platí. A nechci ani hádat, jakou cenu by si spasitelé určili – zajímám je z jediného prostého důvodu…

Ne! Nechci! Jenom ne zpátky!

Nehezká myšlenka bojovala uvnitř lebky a nijak se jí nechtělo zmizet: „Volej! Volej! Volej!“

Vždyť zavolám. Nemám na vybranou. Přece tu nezdechnu. Nezdechnu…

Pokusil jsem se vzpomenout na telefonní číslo, zapsané na krabičce od sirek, a naráz mi došlo, že si nedokážu vybavit jedinou číslici. Tolik času už uplynulo! Dávno jsem ho zapomněl. V paměti se mi nevybavil ani obrázek na etiketě, natož číslo.

Dokonce se mi trochu ulevilo. Nevadí, dá-li Bůh, vykroutím se z toho sám. Ne poprvé. Jenom je třeba naplno zapojit Prorechova…

„Přečti…“ bodl mě v zátylku ledovou jehlou Dominikův hlas, který se mi rozlehl v lebce.

Prsty znovu ucítily drsný povrch etikety a já s úžasem zjistil, že se mi v paměti pootevřela jakási nenápadná dvířka a vyslovil jsem nahlas deset číslic. Tři – kód města a ještě sedm – samotné číslo.

Část první
Do zimy

Buďto smích,

nebo krach,

nebo strach se vrátil do prázdnoty.

Něco se stalo jinak, než mělo,

průvodčí znovu zavřel dveře,

a vítr tluče o sklo.

Vítr zahalí srdce zimou.

Rosa štípe oči solí.

A nelze křičet ani mlčet –

lze kašlat krev popraskanými rty.

– Agatha Christie

KAPITOLA 1

Žárem znetvořený plast nepříjemně bodal do prstů, ale tlačítko na přivolání výtahu, opálené mladistvými vandaly, se zaseklo a nijak se mu nechtělo nechat se zmáčknout. Rozčileně jsem praštil dlaní do kovového panelu, opřel jsem se ramenem o stěnu, pokreslenou přes šablonu vyvedenými vyhláškami, a potichoučku jsem zaklel.

K čertu!

Proč se musí všechno kazit právě tehdy, když to člověk nejvíc potřebuje?

Budu se muset plahočit pěšky. Je to vysoko, ale jiný východ tu není.

Ze vzteku jsem znovu praštil do tlačítka a kdesi nahoře těžce zahučel motor výtahu.

Moje radost však netrvala dlouho: skoro vzápětí bouchly posuvné dveře. Zpozorněl jsem, zaposlouchal se a poznal pomalé kroky člověka, beze spěchu stoupajícího po schodišti.

Až mě zalil pot – nikdo tady nemá být! Náležitě mě ujistili – nemá. To znamená, že jde vyloženě po mně…

Procedil jsem skrz zuby kletbu a začal jsem horečně hrabat po kapsách a trošku jsem se uklidnil až poté, co prsty nahmataly rukojeť revolveru. Jo – ještě si zabojujem!

Ale je ten revolver nabitý? Přetočil jsem bubínek a vztekle zanadával – prázdný. Znovu mě polil studený pot a začal jsem druhé kolečko prohrabávání kapes. No a kde jsou náboje? Přesně si vzpomínám – mají být ve vnitřní kapse. Ale jsou tam jenom pitomosti, klíče, nějaké papírky…

Aha, něco tu je!

Napjatě jsem hleděl do tmy ve vchodu, ve které jak na vztek nesvítila jediná žárovka, pootočil jsem bubínkem a poslepu vsouval náboj do komory na pravé straně rámu. Ale buď se mi třásly ruce, nebo mi chyběl cvik – nedařilo se mi zvládnout ani tak nepatrný úkon.

No tak, pojď! V čem je problém?

Zasakroval jsem, sklopil pohled a nechápavě civěl na plastový válec náboje ráže dvanáct, který jsem svíral v ruce.

Co je to za čertovinu?!

Hlava mi cukla – s trhnutím jsem se probudil a rozhlédl se po čekárně, kde jsem si bezděčně zdříml. Nicméně za ten okamžik, kdy jsem byl mimo, se tu nic nezměnilo, tedy až na mohutného sekretáře, který na mě hleděl s jistou dávkou překvapení a údivu. Že by tu nebylo zvykem, aby se návštěvníci chovali takhle nezdvořile? Dozajista.

V tom případě si neměli pořizovat tak pohodlná křesla. I když já bych snadno usnul i na taburetu. Rozuměj, tři týdny mě nenechali normálně vyspat. I těch kanceláří, co jsem v poslední době obešel… Jejich vlastníci už mi lezou krkem, a to je to nejmenší. Výslechy už jsou nekonečné. Dobrá, aspoň že zkouškami mě mučili jenom první týden.

Co je zajímavé – nikde žádné štítky se jmény a funkcemi. Tak se stalo, že se tu motám takovou dobu a nemám nejmenší představu, kam se mi to podařilo dostat. Ale ne, znát tak šarže a funkce těch, kdo mě proklepávají, hnedle bych se nerozvaloval v křesle, ale stál v koutě, v pozoru a se staženým ocasem. Zdálo se, že sekretář ode mě přesně takovou reakci čekal.

Nasrat! Nedočkáte se. Zatím mě potřebujete víc než já vás. Upřímně řečeno, už jste mi ukradení. Z nemocnice jste mě vytáhli, dobrá. Jenom čichám, že s jedním ‚děkuji‘ se nerozloučíme. To by neklaplo. Těm lidem nejde o mě. Zatím pořád vedeme rozhovory a oni už mě probrali skrz naskrz. Co bude dál?

Sekretáři zapískal volič; nezvedl sluchátko, přešel ke mně a rozložil na nízký skleněný stolek dvě tenké knížečky, čistý list papíru a tužku.

„A to je co?“ ťukl jsem do tužky, až se odkutálela na druhý konec stolku.

„Testy.“ Sekretář se na mě úkosem zamračil, upravil si uzel křiklavě barevné kravaty a ukázal na brožuru s šedou obálkou. „Pokud na otázky odpovíte kladně, zapište číslo otázky na list. Ke druhé části testu je připojená tabulka k vyplnění. Je všechno jasné?“

„Hm,“ zahučel jsem a otevřel brožuru na poslední straně. Ježkovy oči! Devět set devadesát devět otázek! Ke zcvoknutí. Druhá brožura byla to samé v bledě modrém. Co je poslat někam? Ne, to je k ničemu, znovu bych si zadělal na nepříjemnosti. Mohly by z toho být potíže. Vzdychl jsem, vzal jsem tužku a pustil se do odpovídání na otázky prvního testu, ale už u desítky jsem se tužkou zamyšleně škrábal na špičce nosu a zíral na sekretáře. Ten se jakoby nic s kýmsi vybavoval po telefonu a nevěnoval mi ani kousek pozornosti.

Nikdy jsem neuspokojoval své sexuální potřeby neobvyklým způsobem.

Směšné. Jaképak způsoby asi ten, kdo test sestavoval, řadil k „neobvyklým“? Odložil jsem tužku, začal jsem si zběžně prohlížet otázky a občas jsem se tiše ušklíbl.

Nechodím na toaletu častěji než ostatní.

Moje stolice nikdy nemá černou barvu.

Nikdy jsem neměl potíže se zákonem.

Když zůstane muž o samotě se ženou, myslí jen na její tělo.

Často zakouším potřebu někoho udeřit.

V mládí jsem se dopouštěl drobných krádeží.

Často zvracím.

Ne, ovšem, neškodně standardních otázek bylo mnohem víc, ale tón plně udávaly právě tyhle nejapnosti. A čeho tím chtěli tvůrci dosáhnout? Prověří stav psychiky a umění ovládat emoce? Snaží se vytřídit ty, co jim straší ve věži? A jaký to má smysl? I beze všech testů by mělo být vidět, že chuť dát někomu přes držku mě neopouští. Nebo se mě snaží před rozhovorem úmyslně vyvést z míry? Nu což, uvidíme.

Vyplňování předložených formulářů a odpovídání na pitomé i méně pitomé otázky zabralo dvě hodiny, ne méně. A sotva jsem se s ulehčeným oddechnutím zaklonil k opěradlu křesla, sekretář sebou trhl a ukázal na dveře, potažené černou kůží: „Běžte dovnitř.“

„Už bylo načase,“ zabručel jsem si pod nos, vstal, stáhl si světle šedé erární kalhoty přes boty a vykasal si košili stejné barvy. Na pozadí neúnosně oficiálního prostředí jsem vypadal, nutno říct, krajně lajdácky. Dokonce i polobotky jsem měl s měkkou podrážkou. Jako nějaký hipík, čestné slovo.

Dveře se otevřely do prostorné pracovny, jejíž jediné okno zakrývaly žaluzie. Pod stropem visel na pohled obyčejný lustr, podlahu pokrýval koberec. Přímo naproti dveřím stály dva masivní stoly spojené do T, jinak se tu žádný další nábytek nevyskytoval. Dokonce tu nebyly ani nevyhnutelné skříně, zaplněné řadami tlustých složek.

Na jedné straně portrét celým národem zvoleného a celým národem milovaného, na protější zlatý dvouhlavý orel. Je z toho ale možné odvodit, že se nacházím ve státní instituci? Ani prd. Portréty současného prezidenta visí leckde. Ne, to ještě o ničem nevypovídá.

Stejně tak o ničem nevypovídá oblečení lidí, shromážděných v pracovně a usilovně se probírajících listy pořadačů. Věru – šedivé a tmavě šedé obleky, košile tlumených barev a ladící kravaty se hodí stejně k bankéřům i úředníkům, nemluvě o podnikatelích, co se sešli na pracovní schůzce. Ale k některým ty drahé obleky pasují jak sedlo ke krávě, což vede k jistým úvahám.

„Posaďte se,“ ukázal šéf kanceláře na volnou židli, stojící v čele stolu, a znovu si začal prohlížet obsah černých kožených složek. Mlčky jsem přešel po koberci, který mi pružil pod nohama, odsunul jsem židli, usadil se a prohlédl si přítomné. Šest lidí. Samí muži. Všichni, kromě jednoho, dávno po čtyřicítce. Nepodařilo se mi najít nic jiného, co by měli tihle lidé, kteří se po mně začali bez osobního zájmu dívat, společného.

Tři s brýlemi, ostatní bez. Šéf kanceláře a jediný chlápek mezi přítomnými, kterému ještě nebylo ani pětatřicet, vypadali zdatně, ostatní taky nepůsobili jako bačkory, ale nic víc. Před třemi stály popelníky, dva dávali přednost čaji a minerálce. Takovýhle obrázek se tu rýsuje. Stručně řečeno, neříkalo mi to ani ťuk.

„Alexandr Sergejevič Ledněv?“ ujistil se šéf kanceláře bůhví proč, odložil stranou papíry a uklidil brýle do koženého pouzdra.

„Ano,“ odpověděl jsem jedním slovem, zmlkl a čekal na pokračování.

„Rok narození 1980?“

„Ano.“

„Do roku 2002 jste bydlel v Jamgorodě?“

Jenom jsem přikývl.

„Tvrdíte, že jste strávil tři roky na jistém místě, zvaném Pohraničí?“

„Příhraničí,“ opravil jsem šéfa kanceláře. „Ano, utvořil jsem si takovou představu.“

„Utvořil představu?“ Asi padesátiletého plešatého chlápka, sedícího vlevo ode mě, to zjevně zaujalo. Dolil si sklenici minerálky a zatřepal listy se zápisy z výslechů. „Takže tohle všechno mohou být jenom vaše bludy?“

„Dost možná,“ přihrál jsem mu.

„A z jakého důvodu vám tedy máme pomáhat?“ zachmuřil se muž, usazený po pravé ruce šéfa kanceláře, a zasmušile na mě upřel svoje nevýrazně modré oči. Nějak mezi ostatní nezapadal. Příliš mladý, příliš drsný. A s drahým oblekem neladily ani krátké světlé vlasy na ježka, ani odřené klouby prstů.

„Z dobroty duše.“ Nezbývalo mi nic jiného, než odpovědět s drzým ušklíbnutím.

„Vladimíre Nikolajeviči, trochu jsme se odchýlili od tématu rozhovoru.“ Chlápek už už otvíral pusu, ale šéf kanceláře ho zarazil. „Podle vašeho vyprávění jste se po větší část těch tří let nacházel na obydleném místě, zvaném Pevnost?“

„Ano,“ odpověděl jsem bez nemístných žertů. Došel jsem k závěru, že to nestojí za další nepříjemnosti.

„A odkud se tam vzalo celé město?“

„Jak říkají – propadlo se z našeho světa. Osobně jsem u toho nebyl, chápejte.“

„Celé město? A tady si toho nikdo nevšiml? Copak je to možné?“ znovu se zapojil do hovoru ten plešatý.

„Tohle vám už mělo být zřejmé,“ pokrčil jsem rameny.

„A kdo že tu Pevnost řídí?“ Muž, který seděl v čele stolu, nevěnoval pozornost popíchnutí v mé odpovědi.

„Městská rada.“ Rozhlédl jsem se po lidech, kteří na mě civěli se směsicí ostražitosti a nedůvěry, a pokračoval jsem: „Patří do ní Družina, Gymnasium, Bratrstvo, Obchodní svaz a Sestry Chladu.“

„Družina – to jsou oddíly domobrany?“

„Tím začínali,“ povzdechl jsem si. „Teď je Družina něco mezi vojskem a policií. Síly zákona, dá se říct.“

„A kdo ji vede?“

„Vojvoda. Říká se, že už v předchozím životě měl nějakou šarži v městském oddílu.“

„Obchodní svaz – spolek obchodníků?“

„Ano. Ti hýbou veškerými financemi.“

„A kdo je hlavní mezi obchodníky?“

„Dřív tam všechno řešila jejich vnitřní rada, ale teď je všechny zmáčkl pod sebe jistý Giorgadze.“

„Sestry Chladu nebo, jak se jim ještě říká, Liga – jsou radikálně laděná feministická organizace?“

„Pořádně.“ Po krátkém přemýšlení mi svitlo, že tenhle popis není o nic horší než jiné. Tak jako tak – nikdo neví, co Liga doopravdy je. Ani z jakého zdroje čerpají vědmy svou sílu. „Neví se, kdo tam vládne.“

„Bratrstvo?“

„Militarizovaný spolek, jehož hlavní ideologií se jeví odmítání střelných zbraní,“ ocitoval jsem zpaměti plakát, který visíval v tréninkovém sálu Řádu. „Oficiální hlavou je Velmistr. Pamatuju si příjmení. Skvorcov.“

„A čím jsou vyzbrojení – luky a meči?“ ušklíbl se jeden z mých společníků.

„Tím taky. Mimo to pro ně pracují čarodějové.“

Komusi se nepodařilo potlačit uchechtnutí: „Čarodějové?“

Mladší chlapík se prohrábl papíry. „A gymnasisti – to je druh čarodějů?“ upřesnil. „A vede je bývalý ředitel městského gymnasia číslo 1, Hermann Bergmann?“

„Ano.“

„Vy vážně tvrdíte, že v Příhraničí funguje magie?“ se zájmem se zeptal ten plešatý.

„Ano.“

„A má takové schopnosti hodně lidí?“

„Moc ne. I když čarodějů v poslední době přibývá.“

„A co vy?“

„Já je nemám.“ Skoro jsem nelhal.

„Velmi zajímavé.“ Šéf kanceláře z nepochopitelného důvodu zpozorněl a přimhouřil oči. „My jsme došli k názoru, že příčinou vzestupu takzvaného Gymnasia je velmi pravděpodobně nábor a expresní zaškolení lidí, kteří měli původně paranormální schopnosti.“

„Možná máte pravdu…“ Poprvé jsem se na situaci podíval z tohoto úhlu a dospěl jsem k souhlasu. Vždyť i nebožtík Jean o něčem takovém mluvil.

„Zřejmě musí mít vyladěnou metodiku výběru i unifikovaného výcviku jednotlivců, kteří mají na počátku velmi různorodé schopnosti.“

„Zřejmě ano…“ zamumlal jsem znovu a pokoušel se pochopit, k jaké myšlence se mě pokoušejí přivést.

„A odkud se mohla vzít – ta metodika? Propad do jiného světa byl spontánní.“ Šéf kanceláře si znovu nasadil brýle a upřeně se na mě zadíval. „A už za pár let se najednou objevují fungující plány výuky kouzlení a také celé sborníky zaklínadel.“

„No, říká se, že se Bergmann už předtím zabýval okultismem, a uplynulo už dost času – přece jenom je to víc než patnáct let.“

„To není možné,“ zavrtěl hlavou plešatý a udělal si jakousi poznámku na papír před sebou. „Vy tvrdíte, že nevládnete žádnými paranormálními schopnostmi. Jak jste se tedy mohl vrátit zpět? Vždyť se to pokládá za nemožné.“

„Pomohl mi vám dobře známý Dominik, poskytl svému průvodčímu instrukce,“ odpověděl jsem s mnohem větší dávkou sebejistoty, protože tuhle otázku jsem čekal od samého začátku. „A zřejmě k něčemu takovému měl vrozené schopnosti.“

„Průvodčí – to je ten, kdo je schopen překračovat Hranici oběma směry?“ ujistil se plešatý.

„Ano.“

„Jsou v Příhraničí další velká obydlená střediska?“ ostře změnil téma chlapík, kterému říkali Vladimír Nikolajevič.

„Severoříčí a Město,“ odpověděl jsem a všiml jsem si, jak po tváři plešatého přeběhl stín rozhořčení. „Severoříčí je ve srovnání s Pevností malé městečko, Město je bývalá vojenská základna odkudsi z Dálného východu. Ještě je tu Mlžná, ale říká se, že tam první rok všichni zmrzli.“

„A proč se tam ještě neustavila jednotná vláda?“ začal listovat svými poznámkami plešatý.

„A kdo by ji potřeboval? A navíc mezi oblastmi zůstaly hranice – něco na způsob styčných bodů mezi různými kusy prostoru, skrz které nefunguje ani rádio, ani magické spojení. I přejít přes ně je problém.“

„Jasné.“ Muž, který položil tuhle otázku, našel potřebné místo v zápisníku a zvedl ke mně oči. „Jsou v Pevnosti i jiné ozbrojené složky, které nejsou součástí Městské rady?“

„No, ne zrovna ozbrojené složky. Banditů je dost a dost. Nejpočetnější banda je Sedma. Ale ti už mají zpola legální postavení. A ještě je tu Cech, ti se pořád cpou do Městské rady.“

„Cech?“

„Jo. Ti jsou tajemní jak hrad v Karpatech, ale ve stručnosti – všichni členové té skupiny neustále přispívají částí svých životních sil do společného zdroje. Mají něco na způsob mentálního spojení, a když je to nutné, členové Cechu můžou v libovolném okamžiku čerpat sílu ze společného kotle. Pochopitelně čím vyšší postavení, tím míň dávají a víc dostávají. Cecháči se většinou zabývají obchodem, ale mají i vojenské jednotky – brigády. O vedení se pořádně nic neví. Proslýchá se něco o ředitelské radě, ale kdo jmenovitě do ní patří, to nikdo netuší.“

„To je všechno?“

„Na jihu Pevnosti se ještě usídlila Komuna. Ti jsou asi nejuzavřenější. Stojí na marxistické ideologii, ale přijímají jenom ty, kdo se v Příhraničí narodili.“

„Ještě někdo?“

„Prozatím všechno. A! Letos v Pevnosti zakotvila Triáda.“ Všiml jsem si udivených pohledů přítomných a rychle jsem vysvětlil: „No, do Města se pořád propadají Číňani, takže si vytvořili komunitu. Teď se začínají potichoučku přesouvat do Pevnosti.“

„A místní je snášejí?“

„Místní moc nesnáší ani jeden druhého,“ uchechtl jsem se. „Sestry Chladu s Bratrstvem a Gymnasiem jsou na nože a jdou si po krku. Cech – se Sedmou. Číňany nesnáší úplně všichni. Tím víc, že naše vztahy s Městem jsou, mírně řečeno, chladné.“

„Velmi zajímavé.“ Plešatý se ohlédl na šéfa a něco podtrhl. „A nezávislé osady tam jsou?“

„Severoříčí a Město si dávno podrobily okolní oblasti, kolem Pevnosti je plno svobodných usedlostí, ale jenom dočasně.“

„Proč?“

„Samotný člověk tam nepřežije. Slyšeli jste o magických polích a záření? No, aby se člověk normálně ochránil, samotné Ivanovovy zásobníky ho můžou zruinovat.“

„Opravdu je všechno tak vážné?“ zneklidněl Vladimír. „Myslím to záření. Půjdeme bez jakéhokoliv štítu.“

„Ne, pro nováčky to není tak zlé. Organismus má na začátku jistou odolnost. Do Pevnosti se nějak dostanete. Když jeden zůstane v Příhraničí dlouho, pak ano, pak to bez štítu nejde. No a v Pevnosti je záření cloněno městskými hradbami, a ti, co se pořád motají po krajině, jsou do jednoho na ekomagu – to jsou takové tabletky, co čistí organismus. I tak je ghetto plné zmetků.“

„Koho?“

„Když schytáte až moc záření nebo máte malou odolnost, můžou začít probíhat mutace. Takové mizerné smolaře strčí do ghetta – do Černé čtvrti. A zmetci tam snadněji přežijou a jsou jakž takž pod kontrolou. Nebo někteří nakažení. Jenom je tam dostat.“

„Proč? Docházelo k bitkám?“

„Pořád. Pro místní bandity jsou jak kost v krku. A jestli je Křižáci chtějí prostě vyhnat za městské hradby, tak Čistí mají v úmyslu všecky je nahnat pod nůž. Protože brojí za čistotu lidské krve a tak vůbec.“

„Nu což, myslím, že jsme si vyjasnili všechno, co jsme chtěli,“ rozhlédl se po přítomných muž sedící v čele stolu a zastavil se u chlápka, co už se zvedal ze židle. „A vy, Vladimíre Nikolajeviči, vydržte, ještě potřebujeme projednat otázky organizačního plánu.“

„Dobře, Jakove Iljiči.“ Chlapík znovu žuchl na židli. „Ale ve dvě mě čekají zásobovači.“

„To nic, ti si počkají.“ Jakov Iljič vyčkal, až ostatní zmizí za dveře, povolil si uzel kravaty a opřel se o opěradlo koženého křesla. „Umíš si představit, Voloďo, v jakém prostředí bude nutné pracovat?“

„Víceméně,“ pokrčil rameny chlapík. „No, a co tam, poprvé? Rozhodneme se na místě. Hlavně se tam dostat.“

„No, s tím by neměl být problém.“

„Minutku!“ Bez legrace jsem zneklidněl. „Jestli počítáte se mnou, tak na to zapomeňte! S Dominikem jsme se domluvili jenom na předání hlášení.“

„Při vší úctě k Dominikovi, sotva mohl předvídat, že tě budeme muset tahat zpoza mříží,“ přimhouřil oči Jakov Iljič.

„To právě mohl,“ tiše jsem si zabručel pod nosem.

„Sám chápeš – tohohle se dohoda netýkala. A jestli si myslíš, že zastavit tvoje trestní stíhání je tak snadné, tak si to můžeme vyměnit. Vymotej se z toho sám.“

„A radši tě hned zastřelím, aby ses netrápil,“ zamračeně zažertoval Vladimír. I když vlastně vůbec nebylo jisté, jestli to byl žert.

„Co ode mě potřebujete?“ Dobře jsem chápal, o čem bude řeč, ale přesto mě to zajímalo.

„Přepravíš skupinu na druhou stranu, dovedeš ji do Pevnosti a předáš do rukou Dominikovi,“ ani trochu mě nepřekvapil Vladimír.

„A dál?“

„Dál budeš volný. Vrátíš se se zprávou od Dominika a my ten tvůj případ definitivně urovnáme,“ ujistil mě šéf kanceláře. „A jestli budeš chtít, prodloužíme spolupráci. Buď si jistý – naše podmínky ti budou vyhovovat.“

Jenom jsem kývl. Kdovíproč jsem ani náznakem nezapochyboval, že mi jejich podmínky budou opravdu vyhovovat. Zaručeně mě ani nenapadlo pokusit se odmítnout. Hajzlové…

„No tak co?“ přeptal se čistě pro formu Voloďa.

„Ovšem, všechno je ohromné,“ usmál jsem se škodolibě a těšil se na reakci společníků, „až na to, že jsem mizerný průvodčí a sem se mi podařilo prodrat náhodou. A tam… Nemám ponětí, jak se to dělá. A Dominik ještě říkal, že obyčejní lidi přechod nepřežijou.“

„To když se jde rovnou. Vy půjdete skrz okno, přesněji skrz štěrbinu…“

„Okno? Neučili mě hledat okna.“

„To není tvoje starost. Už nás uvědomili o aktivním bodu přechodu – hned dnes k němu odletíte.“

„Ne tak rychle,“ zamračil jsem se. Cítil jsem, že jsem ostrouhal kolečka. „A s vaším průvodčím se stalo co? S tím, co se nevrátil z druhé strany?“

„Sám chápeš, je to práce náročná na nervy, trvalé přetížení,“ ušklíbl se Jakov Iljič jako vlk. „Rozhodl se předčasně vypovědět smlouvu.“

„Neúspěšně, jestli to správně chápu.“

„Naprosto, ještě jsme ho nenašli.“

„Jasně,“ zamnul jsem si lalůček ucha a zamyslel jsem se. „A kdo jste vlastně vy?“

„V jakém smyslu? Já jsem Jakov Iljič, tento mladý muž je Vladimír Nikolajevič.“

„A jakou firmu zastupujete?“

„Nemyslím, že je to důležité.“ Šéf kanceláře nezačal mluvit otevřeně. „Pro tebe je to absolutně zbytečná informace. Ještě nějaké otázky?“

„Kolik lidí jde?“ Rozhodl jsem se, že nebudu dál trvat na svém. Jaký je v tom vlastně pro mě rozdíl? A kdyby lhali, stejně bych si to neprověřil.

„I s tebou jedenáct, já jako velitel.“ Voloďa před sebe položil čistý list. „A s tím souvisí otázka: čemu je třeba v prvé řadě věnovat pozornost?“

„Je tam zima.“

„To víme.“

„Je tam velká zima,“ zavrtěl jsem hlavou. Pochyboval jsem, že mí, dá se říct, zaměstnavatelé, o tom mají úplný obrázek.

„Bereme to v úvahu,“ zkusil mě uchlácholit Jakov Iljič. „Naše skupina má praxi v terénní práci v zimních podmínkách.“

„Jak skvělé,“ zamyslel jsem se. „A co zbraně?“

Vladimír zvedl oči od papíru: „Je to natolik nutné, že je to na druhém místě?“

„Rozhodně, bez debaty. Beze zbraní se tam nedá nic dělat. Osobně tam s prázdnýma rukama nepolezu.“

„Ve skutečnosti jsme měli na mysli něco jiného,“ zabubnoval prsty o stůl Jakov Iljič. „Výstroj, zbraně a léky už jsou připraveny. Nejsou tu nějaké specifické záležitosti, o kterých třeba nevíme?“

„Specifika? Co za specifika tam může být? Je tam zima. A sníh. Objednejte maskovací pláště, lyže, spacáky, stan. Plynový nebo benzínový kahan se taky užije. Oblečení je nejvhodnější s minimem umělotiny. Pro mě vemte kazajku, vatované kalhoty a válenky. Ušanku. A ještě kožešinové boty do zásoby. Jo – rozhodně přibalte zásobu stříbra a svěcenou vodu.“

„Se stříbrem to nepůjde – předchozí pokusy neskončily nijak dobře. Jednou se okno úplně zabouchlo.“ Jakov Iljič unaveně zavřel oči a dlouze si mnul prsty.

„No vida,“ zabručel jsem. „Zajímavé…“

„Nezapomeň tady nechat svůj stříbrný řetízek,“ varoval mě Voloďa.

„Tak to ne!“ ušklíbl jsem se. „Já to s ním risknu. Už dvakrát jsem přešel Hranici s křížkem na krku a potřetí půjdu zase s ním.“

„Jak myslíš. Ještě něco?“

„Fůru štěstí,“ řekl jsem, ne tak úplně žertem. „Jestli je to možné, sežeňte zápalné granáty nebo něco na ten způsob. A brokovnici, i kdyby jenom jednu na skupinu. Sekery nebo v krajním případě sapérské lopatky se taky budou hodit.“

„Zaznamenáno.“

„A teď ještě co budu potřebovat já osobně: několik nožů – dva vrhací, tesák a univerzální, finka se bude hodit. Sekerku, ne moc neskladnou, a loveckou pušku. Ideálně kozlici, kulobrok. Náboje – pár krabiček brokových, pár slugů. A ještě tak půl sta do kulovnice.“

„Na to ani nemysli. Jsi jenom průvodčí, zbraň je ti k ničemu.“

„Ale tohle je zcela zásadní,“ zavrtěl jsem rázně hlavou. „Tam, na druhé straně, nebudu mít čas vysvětlovat, kdy střílet a kam střílet.“

„Půjdou tam zkušení lidi…“

„Zkušenosti tady a zkušenosti tam jsou trochu různý věci. Někdy jenom trošičku, ale i takový rozdíl úplně stačí nějakému závějníkovi, aby mě rozerval vejpůl. Nemám zájem, víte.“ Zmlkl jsem a přejel svoje společníky pohledem. „A čeho se bojíte? Já sám nepobiju celý oddíl! Sami říkáte – zkušení lidi.“

„Zamyslíme se nad tím, ale předem nemůžu nic slíbit,“ dal mi šéf na vědomí, že další diskuse na tohle téma nemá smysl.

„Zamyslete se.“ Tón Jakova Iljiče se mi vůbec nezamlouval, ale tlačit na něj by teď bylo k ničemu. „Tak co ještě? Zapalovač nebo sirky, litr čistého lihu, čokoládu s celými lískovými oříšky – pět tabulek, láhev koňaku – půl litru.“

„Jakého koňaku?“

„Dobrého. A ještě sto kousků deltatermů.“

„A to je co?“ Vladimír odtrhl oči od listu, na který si dělal poznámky.

„Solný ohřívač, zeptejte se v lékárně, jdou na dračku. A třicet kusů slunečních brýlí. Ale dohlédněte, aby čočky nepropouštěly ultrafialovou.“

„K čemu jich chceš tolik?“ udiveně na mě hleděl Voloďa.

„Jsem jak opice, celý se tím ověsím. Celkově se hodí. Radši mi povězte, kolikátého je dneska?“

„Už od rána je prvního prosince,“ zamračeně se na mě podíval Jakov Iljič a točil v rukou brýlemi.

„Vítejte do zimy,“ ušklíbl jsem se, ale moji společníci vtip neocenili. Nevadí, brzo jim dojde. Těm, co zůstanou naživu.

„Vítejte v pekle!“ Přesně tahle myšlenka se mi mihla hlavou, když stařičký oplachtěný Ural armádní barvy namáhavě zavrčel motorem, rozhrábl koly vysoké závěje a schoval se za hustou stěnou borovic.

Nadechl jsem se mrazivého vzduchu, z nezvyku se rozkašlal a teskně si prohlížel sněhové čapky, které vyrostly na větvích. Část už se díky úsilí pobíhajících veverek sesypala. Teď ovšem ty šedé potvůrky nebylo vidět a o jejich návštěvách svědčily jenom stopy, mizející v závějích, a vylouskané šišky.

Doprovodil jsem pohledem odlétajícího pěnčíka, vzdychl jsem, upravil si ušanku a otočil se ke stanům, rozmístěným na malé mýtině. Světlá látka v lesním šeru téměř splývala se sněhem, pokrývajícím zem. Muž na hlídce, zahrabaný u jedné sosny, shodil z hlavy kapuci maskovacího pláště, upravil si řemen samopalu, který mu visel přes rameno – ale není to kalašnikov! – a napjatě se zahleděl směrem ke mně.

A možná ne ke mně: vedle vaků, vyložených z Uralu, už se procházel Vladimír Nikolajevič – jehož příjmení znělo příhodně, jak se ukázalo, Generalov – a rozdával pokyny. Jeho podřízení, do jednoho tvrdí hoši, bez zbytečného shonu tahali vaky a stany. Bez práce přešlapovali jenom dva – nevysoký chlapík v tmavě šedé péřovce, který si každou chvíli posouval brýle, klouzající z nosu, a mladá dívka, která se poněkud ztrácela pod tíhou k prasknutí nacpané cestovní brašny. A tohle hodlá vláčet s sebou? Ale, ale. Jenom aby někdo nemusel nést ji. Někde poblíž se ozvalo ťukání datla, borovice zavrzaly, jejich vrcholky se zahoupaly v nečekaném poryvu větru a shora se snesl sníh. Paprsky slunce, které vyhlédlo mezerou mezi těžkými šedými mraky, postříbřily sníh, napadaný na chundelaté tlapy jedlí a borovic. Jedním slovem krása. Ne život, ale pohádka. V tom smyslu, že čím jste dál, tím je podivnější…

Zamrkal jsem očima, uslzenýma od toho oslňujícího jasu, znovu jsem si těžce vzdychl a hřbetem rukavice si otřel špičku nosu.

Tak, svobodný život skončil. Neuběhlo ani půl roku a už jsem zase v otročině. To nic, tentokrát se nějak vykroutím. Možná hned napoprvé? Hlavně jestli Generalov nezapomněl na něco z toho, co jsem objednal. Jinak to půjde ztuha.

Včera, do hajzlu, vydali jenom teplé oblečení. A pak – leť, ptáčku, leť. A když přihlédnu k tomu, jak dlouho s námi letěl An-24, netuším ani přibližně, kde se podle mínění mých chlebodárců zanedlouho otevře okno do Příhraničí. Jen jedno je jasné – očividně nejsme na jihu. Právě teď je, myslím, určitě aspoň mínus pětadvacet – podle toho, jak mě štípe mráz na špičce nosu. V noci jsem málem natáhl bačkory, ve stanu byla zima jak v psinci. A to všechno teprve začíná! Celý špás začne až po přechodu. Jestli se toho „po“ vůbec dožijeme…

„Ledněve!“ křikl Voloďa a odsunul chlopeň vzdáleného stanu. „Pojď sem.“

„Jdu.“ Došel jsem před bačkoru v péřovce, který pomohl té holce odtáhnout dovnitř těžkou cestovní brašnu, oklepal jsem si kožešinovými rukavicemi sníh z válenek a vyrazil za nimi do stanu.

„Seznamte se – to je náš průvodčí, pan Ledněv,“ ukázal na mě Generalov, který se nenuceně usadil na jednom z balíků. „Doufám, abych tak řekl, že si budete rozumět.“

„Těší mě, Alina,“ představila se dívka, na jejíž tváři bylo při bližším průzkumu patrné cosi východního. Vysoké lícní kosti? Tvar očí?

„A kde je Stas Ostříž?“ Kluk se odtrhl od otevřeného lodního kufru a rukávem péřovky si utřel kapku, která mu visela na špičce nosu. „Pořád s námi pracoval on…“

„Nemohl,“ odpověděl Generalov, pečlivě skrývaje podráždění. „A vůbec, Volkove, co ti na tom sejde, s kým pracuješ?“

„No, nic,“ pokrčil rameny Volkov a jako by se vzpamatoval, podal mi ruku. „Petr Volkov.“

Potřásl jsem mu rukou, ale myšlenkami jsem byl úplně jinde: jméno Ostříž mi připadalo matně povědomé. U Jana Karloviče se svého času mihl člověk se stejnou přezdívkou. Nebo je to jen shoda jmen?

„Tak tedy nic.“ Generalov nás přejel pozorným pohledem a pokračoval: „Myslím, že nemusím nikomu vysvětlovat, proč jsme se tu všichni sešli. Ani co hrozí, pokud se nepřizpůsobíme naší operaci. Takže si pro příště zapamatujte – moje rozkazy plnit od A do Z, rychle a bez odmlouvání. Jasné?“

Jen jsem se ušklíbl.

„Ty máš na tuhle otázku vlastní názor, Ledněve?“ okamžitě se napjal Voloďa.

„Ale ne, všechno jasné,“ uchechtl jsem se. „Jenom bude lepší, když se na druhé straně budou plnit od A do Z v prvé řadě moje rozkazy, rychle a bez odmlouvání.“

„V čem to bude lepší?“

„Zvýší se šance, že dojdem do Pevnosti.“

„Skupině velím já. Pokud budeš mít poznámky k věci, nemlč, ale neprotiv se mým rozkazům. Chápeš?“

„Souhlas,“ dospěl jsem k závěru. No nic, uvidíme, jak budeš zpívat na druhé straně.

„Výborně,“ uklidnil se Generalov, usmál se a vrátil se k Volkovovi. „Co nám říká věda – kdy nastane optimální čas k přechodu?“

„Optimální čas je právě teď.“ Petr si kouskem jelenice otřel brýle a zahleděl se na přístroj se spoustou matně zeleně podsvícených okének, který vytáhl z brašny. „Podle předpovědi intenzita zítra nebo pozítří zeslábne. Nemůžeme otálet – anomálie ani teď není tak silná jako normální okno, a další šance na úspěšný přechod budou klesat geometrickou řadou.“

„A co říkáte vy, Alino?“ Vladimír se moc nerozmýšlel, ale přesto se rozhodl zeptat i na dívčin názor.

„Cítím jakousi cizí přítomnost.“ Dívka si rozepnula zip lyžařské bundy a zavřela oči. „Tohle je divné místo, s ničím takovým jsem se ještě nesetkala.“

„Zajímavé,“ pokrčil rameny Generalov a skepticky se podíval na mě. „A ty, Ledněve, cítíš něco podobného?“

„Upřímně řečeno, necítím ani ťuk,“ přiznal jsem a po očku se podíval na zvolna se pohupující dívku se zavřenýma očima. Ještě senzibil nám v oddílu chyběl.

Ti jsou do jednoho tak trochu padlí na hlavu; jen aby jí v Příhraničí nehráblo úplně.

„Můžu?“ odhrnul jeden z Generalovových podřízených celtu a strčil dovnitř hlavu. „Jsou tu věci…“

„Počkej,“ odbyl ho mávnutím ruky Voloďa, ale pak se podíval na chlapíkovy tváře, zbledlé mrazem, a rozmyslel si to. „Dobrá, Brylský, vlez dovnitř, my už končíme. Tak tedy: vyjdeme dnes do oblasti osm. Volkove – na tobě je vybrat nejlepší místo na přechod. A pečlivě zaměřuj – radši míň informací, než se propadnout neznámo kam.“

„Všechno bude v pořádku,“ usmál se Petr. „Tentokrát půjdu s vámi a vezmu s sebou hlavní blok. Tady rozestavím minimum snímačů.“

„Běž a najdi si něco na práci,“ mávl na něj Generalov. „A vy, Alino, taky zatím máte volno. Raději běžte s Volkovem. Třeba mu něco napovíte.“

„Taky se půjdu podívat,“ zvedl jsem se za Petrem a Alinou.

„Počkej,“ zastavil mě Voloďa. „Máš tu objednávku.“

Nejdřív jsem nechápal: „Jakou objednávku?“ Ale když ke mně Brylskij natáhl pouzdro s loveckou puškou, došlo mi, o čem je řeč. „A ostatní?“

„Je tu i to ostatní.“ Generalovův podřízený se sehnul a za popruhy vtáhl do stanu dost objemný ruksak maskovací barvy. „Všechno je tu.“

„A co je, proboha, tohle?“ Otevřel jsem pouzdro a vytáhl zkrácenou zbraň se dvěma nad sebou umístěnými hlavněmi, vrtanou a hladkou, které nebyly sletované, ale spojené objímkami. Ale nic nevadí, dobře vyvážená. Těžší, pravda. A optika by nebyla na škodu. Ale tu by šlo osadit později – rybina tu je.

„IŽ 94 Tajga,“ poučil mě chlapík, zatímco si třel zvolna růžovějící tváře. „Horní hlaveň ráže 12 se zahrdlením paradox, komora 76. Spodní hlaveň – 7,62.“

„To není špatné,“ kývl jsem. Aspoň nábojnice s okrajem – ty s drážkou jsou bez vyhazováku hotové mučení. Zvlášť když má člověk rukavice. „Přivezli jste náboje?“

„Všecko je v ruksaku.“ Brylskij odhrnul celtu a vyčkávavě se zahleděl na Generalova. „To je všechno?“

„Počkej,“ poprosil jsem ho a vytáhl z ruksaku krabičku s brokovými náboji, na jejímž boku se skvěl nápis Magnum. „A slugy jsou jaké?“

„Poleva 6.“

„Skvěle.“ Zastrčil jsem brokové náboje zpátky a vytáhl ty do kulovnice. Copak to tu máme? Lapua 12g Mega. To zní solidně, doufám, že se při práci neprojeví o nic hůř. „A co nože?“

„Běž, Brylský,“ propustil podřízeného Generalov a ukázal na ruksak: „Jak říkali – všechno je tam.“

Ověřil jsem si to. Doopravdy – nekecali. Tesák je sice nějaký divný, spíš vypadá na kukri. Ale darovanému koni na zuby nekoukej.

Vladimír zaslechl moje brblání. „Není to kukri, je to expediční nůž.“

„Vrazili mi, co jim přišlo pod ruku,“ konstatoval jsem a pověsil jsem si na řemen, stahující kazajku, pouzdro s finkou. Ještě by bylo třeba našít poutka na vrhací nože.

Generalov nic neřekl a vylezl ze stanu. Ušklíbl jsem se mu do zad a pustil jsem se do prověrky svého bohatství, když tu dovnitř nakoukl jeden z bezvýrazných strážců a zavelel, že se máme sbírat. Škoda. Doufal jsem, že prověřím obsah balíků. Nejde mi na rozum, proč sem navezli tolik krámů.

Nicméně jsem hodil ruksak do svého stanu, ale nezůstal jsem tam trčet. Nacpal jsem si kapsy náboji a vyrazil jsem nastřelovat pušku. Velitel ochrany na mě teď neměl čas – asi deset lidí vykládalo zařízení, které přivezl ještě jeden Ural, a někam natahovali dráty. Takže jsem se pokojně uvelebil v průseku nedaleko v lese, z možných dobrých terčů jsem si vybral pařez, trčící ze sněhu, a začal nastřelovat zbraň. Pravda, poblíž neustále hlídkovali dva strážní, ale do ničeho se nepletli – očividně je zajímala jediná věc: zda se jejich svěřenec nepokouší zdrhnout.

Když jsem vystřílel dvě desítky nábojů, dospěl jsem k pro sebe celkem neutěšenému závěru, že kulová hlaveň ve srovnání s horní zanáší trochu doleva. Nic dramatického, jen je to nepříjemné. Ale co, časem bude možné upevňovací spojku hlavní seřídit. Vcelku je to dobrá flinta. Pravda, bez kazajky bude kopnutí slušně cítit, ale to je z větší části o zvyku.

„Je čas,“ zavolal na mě strážný, když jsem po střelbě narychlo vyčistil nepochromovanou vrtanou hlaveň a uklidil zbraň do pouzdra. Divné, Generalov mluvil o osmi hodinách.

„Když je čas, tak je čas.“ Natáhl jsem si kožešinové palčáky přímo přes tenké kožené prstové rukavice, hodil jsem si ruksak na záda, pověsil na rameno pouzdro se zbraní a vyšel ven ze stanu. Slunce už se tou dobou stačilo sklonit k obzoru, jen vrcholky borovic byly podsvícené slabými narůžovělými paprsky. Ještě chvilku a úplně se setmí. A proč my vyrážíme na cestu, s nocí na krku? Copak nejde počkat do rána?

Uf, to ale přituhuje! Dech mi mrzne u pusy. A dál bude co?…

Co asi… Nic dobrého.

„Hej, Petře!“ zavolal jsem na Volkova, který cosi namluvil do diktafonu a zamířil k tlustým kabelům, táhnoucím se od Uralu, do smrčiny.

„Co?“ zastavil se a počkal na mě.

„Jdem rovnou teď?“

„A proč to protahovat? Okno už stabilnější nebude.“

„Jasné.“ Podíval jsem se na přístroj, který nesl na popruhu. Na displeji se pěkně střídaly zelené číslice. „Poslyš, ten Ostříž je zrzek, že? A ještě má šrám nad kořenem nosu.“

„Jo,“ kývl Volkov. „Znáte se?“

„Už jsme se potkali.“ Stiskl jsem rty, zamyslel se a poopravil si popruh pouzdra s kozlicí, který jsem měl přehozený přes rameno.

„Pohni kostrou, jinak bude Generalov zase prskat,“ táhl mě za sebou Volkov, zatímco jsem uvažoval, jestli má smysl zajímat se o totožnost těch, kdo nás najali. Budiž, to ještě stihnu.

Ale Generalov byl celý nadržený: hulákal na techniky, kteří podle jeho názoru příliš pomalu rozestavovali zařízení, a jen s námahou se ovládal, aby nepopoháněl Alinu, která požádala o čas, aby si mohla přivyknout na energetické pole rokle, v níž jsme našli přístřeší.

Dokázal se ovládnout a dopřál jí čas, ale zároveň dal dívce otevřeně kyselým tónem najevo, co si o ní myslí.

Zbytečně je na ni takový. Možná Alina vůbec není šarlatánka – opravdu tady je na co si zvykat. Ale jen co jsem se vydal ze svahu, hned jsem ztuhl na místě: mrazivý vzduch mi sežehl nos i plíce, ale v tom to vůbec nebylo – prostě jsem poprvé od svého návratu z Příhraničí ucítil slabou ozvěnu magické energie. Vlastně ne ozvěnu, spíš smazanou stopu, jako by se nedávno někde nedaleko pootevřela štěrbina do jiného světa a odtamtud tichounce táhl odporný chlad, ze kterého se mi začínaly kroutit klouby a praskat žebra.

A i mráz mi tady připadal silnější než nahoře. Můj starý známý pálil čelisti, štípal do špičky nosu a snažil se proniknout skrz rukavice, aby definitivně zmrazil prokřehlé prsty. Odkudsi se nepochopitelně vynořil lehounký, ale svižný vánek, ofukoval nohy a snažil se vyhnat zpod oblečení dnes tak nezbytné teplo. Jen kdybych věděl, jestli jsem se tak lehce oblékl, nebo jestli mě začalo mrazit od nervů. Ne, musím se rychle nějak zahřát. Člověk se nesmí mrazu poddávat, rozhodně ne.

Mráz, ten chce jediné – zmrazit, spoutat, po kapkách, po drobcích z člověka vysát životní sílu a zanechat ve sněhu zledovatělé tělo. Mráz je nepřítel, sok nemilosrdnější než bažinní vurdalaci, závějníci a všichni ledochodci dohromady. Nevyděsí ho ani stříbrné kulky, ani začarované čepele. Mráz je nesmrtelný a dřív nebo později všechny zahalí svou neprostupně chladnou přikrývkou a stáhne je za sebou na samé dno ledového pekla. Neexistuje jiná možnost – až přijde čas, všichni ucítí na zátylku jeho ledový dech.

Poskakoval jsem na místě, pokoušeje se ohřát a vytřepat si z hlavy neznámo čím naváté děsivé myšlenky. I když, jaképak neznámo čím? Stačí pomyslet, že v nejbližších chvílích navštívím panství toho mrazu. A mám předtuchu, že ta ničemná stvůra bude velice ráda, že se vracím. Velice…

Kurva!

Sotva naštvaní technici narychlo zapíchali do sněhu trojnožky s přístroji a spojili je snad nekonečným množstvím drátů, rychle se odklidili z rokle a trochu uklidněný Vladimír se začal na cosi vyptávat Volkova, který tancoval zimou. Proč se oblékl tak nalehko? Copak neví, kam jdeme? Nebo je prostě od přírody zimomřivý? Jestli ano, tak mu nezávidím. Nebude se mu to zamlouvat. Stejně jako nám všem… Pokoušel jsem se uklidnit, a tak jsem několikrát vyhodil a chytil sekerku, zasunul jsem si ji za opasek a pozorně si prohlédl lidi, kteří zůstali v rokli. Budu s nimi všemi putovat Příhraničím nejeden den, tudíž je záhodno si co nejdřív zmapovat, koho máme vlastně v partě.

Jak bylo dohodnuto, povedu na druhou stranu deset lidí: Generalova, Volkova, Alinu a ještě sedm mužů, z nichž jsem od pohledu znal jenom Brylského. Vcelku to není moc. Jenže celkový obrázek do sebe nezapadal. Jedno bylo jasné hned – Petr a Alina jsou v tomhle spolku cizorodé prvky. Nebylo to jejich oblečením nebo výstrojí, ačkoliv péřovka a lyžařská bunda vedle krátkých kožichů a maskovacích plášťů člověka hned praštila do očí. Ne, bylo to přímo v lidech. Ostatní, Generalova nevyjímaje, se vyznačovali jistou vnitřní soustředěností a odhodláním. Už jsem u lidí takové vyladění viděl, a vždycky to byli velmi zodpovědní profesionálové. Pro příklad nebylo potřeba chodit daleko: patroláři z roty dálkového průzkumu nebo bojovníci Bratrstva ve mně vyvolávali stejné mrazení.

Tihle chlapi byli i podobně ozbrojení: dva měli exportní provedení samonabíjecí brokovnice Saiga 12K, čtyři útočné pušky mně neznámé konstrukce. Nevysoký ramenatý chlapík měl lehký kulomet Pečeněg a jakou pušku měl v pouzdře sniper, to se hned tak nezjistí.

Širokým obloukem jsem obešel Alinu, která měla roztažené ruce a zavřené oči, došel jsem k Brylskému, pokuřujícímu cigaretu, a tiše jsem se poptal: „Poslyš, nenaznačíš, co za zbraň má váš sniper? Určitě ne dragunova.“

Brylskij si mě přeměřil kyselým pohledem, zahodil špaček do závěje a bez jediného slova odešel stranou.

Mizera jeden! Dobrá, jdi do hajzlu, zlatá rybko, však na tebe taky dojde.

„Vychlop,“ zničehonic prohlásil nevysoký chlapík s tupým nosem, který si upravoval pochvu dlouhého tesáku, visící na řemeni a zamotanou v okraji maskovacího pláště. Pod maskovacím pláštěm se ukázala kapsa s granáty a zase zmizela.

„Cože?!“

„Vychlop, říkám.“ Chlap si udělal pořádek s pochvou a třel si dlaní pihovaté tváře – zima. „Speciální sniperská puška, velká ráže. A ještě tichá střelba, ráže 12,7.“

„Aha!“ protáhl jsem. „A co za pušky máte vy?“

„AEK-973.“ Teď byl na řadě Generalovův podřízený a se zájmem se na mě zahleděl. „Je to tak, že budeš náš průvodce?“

„Je to tak, budu.“ Všiml jsem si, že Vladimír už skončil rozhovor s Volkovem, a hodil jsem si na záda přidělený maskovací plášť. Tak to by bylo, teď to začne…

„Viktor,“ představil se chlapík a natáhl si přes tvář pletenou masku s otvory pro ústa a oči.

„Led.“ Poskočil jsem na místě, abych utřásl obsah batohu, a upravil jsem trochu překroucené popruhy. Stop! Co to dělám? Mám tam nashromážděné krajně nezbytné zásoby pro přechod. Bude třeba znovu ho shodit na sníh.

„A jak je tam?“

„Zima.“

„Ne, myslel jsem, jestli bude potřeba střílet?“ Chlapík se zájmem pozoroval, jak jsem odložil ruksak do sněhu a začal jsem v něm horečně hrabat.

„Bude, bez toho to tam nepůjde.“ Nahmatal jsem flašku, uloženou až na dně pod náhradním prádlem, a ušklíbl jsem se na Viktora, který si hodil na záda pořádně objemný náklad. „A co vy, rozhodl jste se táhnout přes Hranici tohle?“

„A kam jinam?“ pokusil se pokrčit rameny dotyčný, ale jenom se zlostně zamračil a klopýtl pod těžkým nákladem. „Vrchnost ví všecko nejlíp.“

„Magořina!“ zavrčel jsem a ohlédl se na Generalova, který cosi vykládal Alině. „Měli by si tam dojít sami.“

„Ledněve!“ Náš velitel se otočil od Aliny, zčervenalé mrazem, a mávl na mě rukou. „Pohni sem.“

„Proč?“ Beze spěchu jsem zamířil k nim a úkosem se podíval na Volkova, který čaroval s notebookem.

„Kde je optimální místo přechodu? Podle tebe?“

„A co říká věda?“ Zapátral jsem, kam hledí Alina, a v duchu jsem přikývl: úplně vedle nejsi, děvče. Opravdu, mráz vane od smrčiny. Jenom myslím, že všechno není tak jednoduché.

„Mezi tamhle těmi dvěma borovicemi prochází pásmo napětí.“ Petr odtrhl oči od displeje, upravil si klouzající brýle, zacvičil promrzlými prsty v tenkých rukavicích a znovu zaťukal na klávesnici.

„A?“ Učené termíny mi nic neříkaly, ale stejné napětí bylo možné cítit i na vlastní kůži…

„Trojrozměrné skenování…“ Volkova natolik udivila moje nedůvěra, že dokonce přestal sledovat čáry, které se vlnily na obrazovce.

Neodpověděl jsem, shodil jsem ruksak na sníh a odešel k místu, kde ještě před chvílí přešlapovala Alina. Fakt dobré místo. Otevřené veškerým energetickým tokům. Ovšem v tomhle světě čistě teoreticky.

Stáhl jsem si pletenou čepici do čela, zavřel oči a pokoušel jsem se zachytit poryvy energie, pronikající zvenčí. Vnímat vlnění šedých chapadel mrazu. Ucítit na vlastní kůži spalující dotyk síly, tekoucí z druhého světa. Síly, která může člověka stejně snadno zmrazit skrz naskrz jako způsobit, aby mu krev vzplála neuhasitelným plamenem. Zpočátku se nedělo nic a už se mi skoro začalo zdát, že mrazivý dech, který jsem cítil po sestupu do rokle, byl všeho všudy bodáním obyčejného mrazu, zkoušejícího proniknout pod oděv. Právě v tu chvíli mi však začalo bolestivě mravenčit v pravém předloktí. Pálení pomalu stoupalo vzhůru po paži, a když došlo k lokti, zabodlo se do kloubu ohnivými čepelemi. Okamžik nesnesitelného pnutí, a vzápětí brnění steklo zpátky k zápěstí, a pak začalo křečovitě kroutit prsty do pěsti. Au, au…

Zaťal jsem zuby, otočil jsem se obličejem přímo k těm borovicím, na které ukázal Volkov, a začal jsem si mnout pěst, pálicí jako oheň. Tohle nechápu. Pulsování energie jsem vycítil jen tak tak, od čeho se mi tak rozhořela ruka? Jako bych ji vsunul přinejmenším do Hádesova magického proudu.

„Tak co?“ vyptával se Generalov, zatímco se lačně kochal pohledem na můj šklebící se obličej. „Půjdeme mezi stromy?“

Neodpověděl jsem. Podíval jsem se na pokroucené kmeny borovic, ohlédl se na Volkova a pak jsem otočil oči k Alině. Podle všeho jsou si všichni jistí, že je okno tam. Vypadá to tak – přímo odtamtud je ohromnou silou nasávána magická energie. Jenže podle všech příznaků je to jenom protiproud.

„Má někdo drobné?“ Prsty pravé ruky nakonec znovu získaly cit. Prohledal jsem si kapsy a výsledek mě nijak zvlášť nepřekvapil – prázdno.

„K čemu ti budou?“ nechápal Vladimír.

„Chybí mi na lístek do Příhraničí,“ zažertoval jsem, ne moc zábavně, a prohlížel jsem si ostatní, kteří už si nahodili ruksaky a pouzdra se zbraněmi. „Vyhrabejte všechno, co kdo máte.“ Sešla se plná hrst mincí. Převážně rublů; pětirublovek bylo podstatně míň. Kdosi ještě přispěl dvojkovovou desítkou s Gagarinovým profilem na rubu.

Nasypal jsem si kořist do kapsy, naslepo vytáhl dvourublovku, otočil se zády k pokřiveným borovicím a lusknutím prstů jsem vyhodil minci do vzduchu. Padající mince se zablýskala stříbrem v paprscích reflektoru, umístěného na svahu, a zmizela ve sněhu. Žádná škoda, mám jich hromadu.

„A čeho tím chceš dosáhnout?“ zeptala se popuzeně po pátém nebo šestém hodu nic nechápající Alina.

„Ničeho, jenom si tak hraju.“ Zdálo se mi, že poslední rubl už se v letu zatočil o trochu rychleji, a po něm udělala totéž i desetikopějka. Desetník kousek popoletěl ke stromům, rostoucím na svahu, pak prudce klesl a prorazil zmrzlou krustu sněhu. To vychází, tady by měl být uzel.

„A trošku podrobněji by to nešlo?“ velmi chladně si vyžádal odpověď zamračený Vladimír a ohlédl se na své lidi, kterým se zdržení nezamlouvalo a dávno už je nebavilo mrazit si v téhle rokli zadky.

„Tady na dně rokle teče potok,“ obrátil jsem se na Volkova. „Zahrnuli jste to do výpočtů?“

„A proč se ptáš?“

„Protože tam, kde je voda, začínají i všelijaké energetické víry. Tak započítali jste to, nebo ne?“

„Ne,“ zrozpačitěl Petr.

„Marné.“ Přešel jsem k ruksaku, odloženému ve sněhu, a vytáhl láhev koňaku. Vida, plácli se přes kapsu, francouzský. „Velte, Vladimíre Nikolajeviči, pohotovost číslo jedna. Půjdem hned.“

„A to máš k čemu?“ naštval se, když jsem strhl fólii, otevřel láhev a vyhodil korkový špunt do sněhu.

„Copak si někdo myslel, že do takové prdele polezu za střízliva?“ Lokl jsem si přímo z hrdla a pochvalně jsem pokýval hlavou. Není špatný, vůbec není špatný. Takovým koňakem mě hostil jen Jan Karlovič, a i to jenom jednou. Nejsou blbí.

„Co to děláš?“ zasyčel Generalov, když jsem si hltnul podruhé. „Dej to sem!“

„O co jde?“ Odstrčil jsem jeho nataženou ruku stranou a zhodnotil obsah láhve proti světlu. Nevypil jsem ani třetinu, proč se tak čertí? Ještě je brzo na nervování, moc brzo. Až si loknu ještě dvakrát, pak bude čas na nervozitu. „Jen žádnej povyk, veliteli. Bez něčeho na zahřátí mi to nejde, na půli cesty bych ryl hubou ve sněhu. Radši prověř svoje lidi – nikdy nevíš, kdo se zpozdí.“

„Zatracený alkoholik,“ zanadával Generalov, ale přesto dal na moji radu. Jak skvělé. Kdekdo si tu rozkazuje.

Ještě jednou jsem se dlouze napil a cítil jsem, jak se mi žilami rozproudilo měkké teplo z fajnového pití. A nehledě na prosincový mráz přestal být život tak zasmušilý, jak mi připadal ještě před pěti minutami. Dokonce i bezvýchodnost, která se mě v poslední době držela, se v mžiku někam propadla a vzala s sebou beznaděj, jež svírala srdce.

Žádný povyk! Tak mě osud znovu vane zpátky do Příhraničí, a co? Kdo mi zabrání zdrhnout odtamtud při první příležitosti? A i kdybych se tam zdržel, copak by to byla tragédie? Však mě nevedou na popravu. A ještě si na tom trošku přivydělám. A s penězi, co tady mám, se tam dá žít jedna radost. Ne, ještě si zabojujem…

Aj, mraze, mraze, nemraz mě,

Nemraz mě ani mého koně…

Vrazil jsem poloprázdnou láhev do sněhu, rozbalil tabulku čokolády, kousek jsem si ulomil a dal se do důkladného přežvykování lískových oříšků. Baže, teplo je mi teď, teplo, ale s hladovým žaludkem bych rychle pořádně nadával. Abych nenatáhl brka ještě před přechodem. Dobrá, jde se na to.

„Tak co, orli, hotovi? Vítejte v zimě!“ Se zavrávoráním jsem si hodil ruksak na záda, popadl pod paži lyže, svázané řemínky, a lyžařské hole a vykročil nahoru do svahu. „Za mnou pochodem vchod, raz – dva!“

Jenže na žádné raz – dva nedošlo. Už při druhém kroku jsem ztuhl na místě, civěl do sněhové závěje, až mě řezalo v očích, a vybíral, kam stoupnout. Z vypitého koňaku se mi začala točit hlava, nečekaně to se mnou smýklo do strany, ale přesně v tom okamžiku se napjatá záclona rozhrnula a před očima mi vybuchly smaragdové hvězdičky. Trhnutí dopředu – a v dalším okamžiku mě od hlavy k patě zalila ledová vlna. Jako bych se z páry ponořil do prosekané díry v ledu. Kdybych nevypil ten koňak, určitě bych zhebnul. Buď šokem, nebo bych promeškal čas. Ale měl jsem upito, a tak jsem, nevím, jestli ke své smůle nebo štěstí, pokračoval v pohybu dopředu.

Překonával jsem odpor ledové jehly, bodající na solar plexus, a dařilo se mi mechanicky přesouvat nohy a jít právě tam, kam mě prostor, jako stlačený pružinou, nepouštěl. Už nebylo třeba stoupat přímo do svahu, ale v trochu jiném směru. Proti všemu.

Brzy mi mráz vysál z těla všechno teplo a jen síla vůle mě nutila postupovat vpřed. Síla vůle a koňak, který mě hřál v krvi. A sny o teple; kam bych se bez nich poděl? Nepotřebuju moc – teplé moře, horký písek, přinejhorším sklenku svařáku. Nebo třeba i vodky. Nepotřebuju hodně, ne…

Kolem se vinul mráz, přemlouval mě, ať se zastavím, naberu dech, ať trochu zašvindluju a uhnu z té nejtěžší cesty. Černé bezedné nebe lhostejně shlíželo nesčíslnými ohníčky hvězd na moje pachtění. Křížek, zavěšený na stříbrném řetízku, mě pálil do hrudi, ale teď mi ta bolest vůbec nepřekážela, jen mi dodávala sílu a hnala mě vpřed. A já se všemožně snažil nesejít z cesty.

Krok, krok, jdem Afrikou,

krok, krok, pořád stejnou Afrikou…1

1 R. Kipling – Boots (pozn. překl.).

Co je to za vidiny? Odkdy má africký písek bílou barvu?

Samo sebou, ukázalo se, že pálivě ledový písek, do kterého jsem se zabořil obličejem, není vůbec žádný písek, ale sníh. A než jsem ztratil vědomí, podařilo se mi ještě nadzvednout hlavu, těžkou jako olovo, a v houstnoucím šeru jsem zahlédl siluetu polozbořené jednopatrové budovy.

Tak jsem se vrátil…

Kdo by si jenom pomyslel…

Do prdele…

KAPITOLA 2

Na počátku bylo slovo.

Nebo světlo?

Ne, určitě slovo – kdosi mi jednotvárně a monotónně vnucoval přímo do ucha: „Prober se, prober se, prober se…“

A teprve pak jakéhosi nadmíru chytrého hada napadlo zvednout mi oční víčko a posvítit mi baterkou přímo do oka.

K čertu!

Trhl jsem hlavou, vytrhl jsem se ze sevření, znovu přivřel oči a pokusil se zahrabat do závěje.

Nedovolili mi to. Vytáhli mě, rozevřeli mi čelisti, vlili do úst nějaké odporné pití. Netvoři!

Zasípal jsem, přitiskl jsem ruce k plícím, pukajícím bolestí, a začal se kutálet po sněhu, poněkud ušlapaném nohama mých mučitelů. Celé tělo jsem měl v jednom plameni, klouby jako by se rozpadaly na kusy pod usilovnými údery palicí a  mými žilami se místo krve řinula koncentrovaná kyselina. Srdce s námahou zvládalo mnohonásobně vyšší zátěž a ze rtů mi unikl ne sten, ale jakési nejasné zasípání.

„Ten se teda ožral,“ pronesl odsuzujícím tónem někdo poblíž. „Do němoty…“

„Nejsem si jistý, je třeba píchnout mu něco proti bolesti,“ dřepl si ke mně Generalov a se zaklením odtáhl ruku, když mezi námi proběhla modrá jiskra magického výboje. „Volkove! Co je to?“

„Nevím, přístroje shořely,“ odpověděl nesoustředěně Volkov.

„Jsou to duchové. Je posedlý duchy,“ poučila velitele Alina. „Vím, co dělat…“

Ona ví. Chytračka. Jací duchové, do hajzlu? Copak nechápou, že mě drtí nadbytek magického záření?!!

Tisíc ledových jehel se bez ustání zabodávalo do mého zmučeného těla a nezvykle vysoká intenzita magického záření mě srážela na lopatky. Po ohni, spalujícím celé tělo, přišel chlad, mrazící prsty na rukách i nohách. Sakra, takhle brzo natáhnu brka. Je třeba něco podniknout. A rychle.

Příval magie zvenčí mě rval na kusy a uváděl mou krev do varu, ale s tím se teď nedalo nic dělat: při průchodu vznikl příliš velký rozdíl hladin. Dominik mě před tím varoval. Radši kdyby řekl, co v takových případech dělat…

Skrz zaťaté zuby jsem skučel bolestí, ale pokusil jsem se soustředit a vypustit energii, šplouchající zevnitř, skrz tělo, jež odvyklo takové zátěži. Hlavně se aspoň na okamžik znovu stát jedním celkem s mučivým magickým zářením v prostoru Příhraničí, a dál už to bude snazší.

Co nejvíc jsem se otevřel proudům síly, přestal skučet a mumlal mantru proti bolesti. Tělo zachvácené křečemi se na okamžik uvolnilo a energie, které jím kroutily, vtekly do kanálů, vyladěných ještě během výcviku v Gymnasiu. Jenže to pomohlo jenom na chvíli – schopnost ovládat vnitřní sílu se po nepřítomnosti v Příhraničí ještě neobnovila a nekontrolovatelně se hromadící magická energie hrozila, že mě brzy promění v živou pochodeň.

Zakousl jsem se do límce kazajky, hluboce si povzdechl a pokusil jsem se odervat všechny energetické proudy, které se na mě přisály. Zkusil jsem to spíš ze zoufalství, ale prvních výsledků se mi podařilo dosáhnout nečekaně rychle – jak neskutečně složité bylo v předchozích chvílích ovládání vnitřní síly, tak snadné se ukázalo pracovat s vnější energií.

Raz – a spalující magické záření mě obchází a jen lehoučce bodá do kůže.

Dva – a bolest ustupuje.

Tři – a studený vítr mi smirkem dře tváře.

Chviličku jsem počkal, otevřel oči a nevnímaje zimu, táhnoucí od země, jsem se zahleděl na večerní nebe. Nebe takřka šedé, s fleky olověných sněhových mraků. Němí chlapi kolem, se zbraněmi v rukou, ostražitě hleděli do stran a jenom Alina, která se přehrabovala ve své tašce, nahlas zavýskla, když se setkala s mým pohledem: „Posedlý…“

„Toho se nedočkáte,“ zavrčel jsem, překulil se na bok a opatrně se posadil přímo do sněhu. Bolest hlavy ještě neustala a z nešikovného zvednutí se mi znovu udělalo mdlo.

„Už ses vzpamatoval?“ zajímal se Generalov, který ke mně přidřepl se stříkačkou v ruce. „Můžeš jít? Nebo ti mám píchnout něco na vzpamatování?“

„Můžu,“ odpověděl jsem bez přemýšlení, a najednou mi došlo, že to tak doopravdy je – můžu. Otupující mlha v hlavě i únava, která mi bránila v pohybu, zmizely beze stopy a trocha energie Severu, která mi stékala po těle, mi vrátila poněkud pozapomenutou víru ve vlastní síly. A nejen to. „Nepotřebuju nic píchnout, vzpamatuju se sám.“

Jediná věc – cítím se tak nějak divně. Z jedné strany se mě magické pole zlehka dotýká, ale zároveň mám dojem, jako by proudy energie netekly rovnou, ale obtékaly mě ze všech stran. Zajímavé, bylo by možné takhle oklamat bojová zaklínadla? To je otázka, jak se říká, do pranice.

„Tak jdeme, brzy se setmí,“ popoháněl mě Generalov.

„Počkat.“ Zvedl jsem se na nohy a rozhlédl se. „Sám víš, k jakému výsledku vede spěch.“

Propadli jsme se do Příhraničí nedaleko od zasněžených rozvalin hangáru, složeného ze železobetonových desek. Střecha se dávno zbortila, ba ani stěny nepůsobily moc důvěryhodně, takže nestálo za to přemýšlet, že bychom tu zůstali na noc. Natož když se nabízí jiná alternativa – tamhle na pozadí tmavnoucí oblohy, dva tři kilometry odsud, se něco rýsuje.

Podíval jsem se na slunce, skoro ukryté za obzorem, jehož paprsky probodávaly rudými střelami protrhanou clonu oblaků a ředily nebeskou šeď růžovými a nachovými tóny. Mraky dozajista brzy semknou své řady, ale jestli si pospíšíme, dostaneme se k rozvalinám ještě před setměním. Jenom je třeba spěchat s rozumem.

Vítr mi vrhnul do tváře hrst sněhových krupek a zničehonic bylo krajně nevlídno. Jako by nám Mráz, kralující v Příhraničí, chtěl zvlášť připomenout, kdo je v domě pánem. A přestože jsem se teple oblékl, všechno bylo jedno; poryvy ledového větru mě zmrazily skrz naskrz. A taky prsty na nohách jsem skoro necítil. Věru, svět se točí jako vždycky.

Rychle jsem se rozhlédl po chlapech utábořených kolem, zaznamenal jsem, že těžký náklad už stačili někam odklidit, a vytáhl jsem z pouzdra tajgu.

„Ledněve! Budeš se ještě dlouho loudat?“ zařval Vladimír, zkoumající dalekohledem budovy, které mě zaujaly. „Neprotahuj to.“

„Led,“ opravil jsem ho, stáhl jsem si z pravé ruky kožešinový palčák a nabil jsem zbraň. Prsty, chráněné před chladem jen tenkou koženou rukavicí, na mraze na chvíli zmrtvěly, ale s tím nic nenaděláš – nezbývá, než to snést.

„Co s ledem?“ nepochopil velitel.

„Říkají mi Led,“ vysvětlil jsem a nahmatal v kapse zapalovač.

„Nestřečkuj,“ naštval se Generalov a zakryl čočky binokuláru krytem.

„To bylo jenom upozornění.“ Stáhl jsem si druhý palčák, popošel jsem k Volkovovi, který se pokoušel oživit notebook, a popadl jsem ho za ucho.

„Co blbneš?“ vyjekl Petr.

„Ledněve!“ zahulákal Generalov. „Přeskočilo ti?“

„Led,“ připomněl jsem mu znovu a zvedl jsem ke světlu pravou ruku, v jejíchž pevně stisknutých prstech se vlnil téměř nerozeznatelný stín. Kolečko zapalovače škrtlo, oheň olízl schoulený opar a mezi prsty mi nečekaně vyšlehl a hned zase zhasl zelenkavý plamen.

„Co to bylo?“ zeptal se Generalov, zavětřil zápach spálených vlasů a popadl samopal.

„Šedé klíště.“

„Ostatní jsi zkontroloval?“

„Jistě.“ Zavřel jsem oči a pokusil jsem se vyvolat vnitřní zrak. Čerň pod zavřenými víčky se rozplynula v šedivou mlhu a z rozmazaného pozadí se vyrýsovalo deset matných skvrn lidí kolem mě. Většině zářila aura odstíny žluté s vpletenými černými a tmavě šedými vlákny, až na dvě výjimky: z Aliny šlehaly jantarové odlesky a jednoho z Generalovových podřízených – Viktora – zvolna zalévala sotva patrná, vlnící se černá. Tak takhle tedy. To vůbec není dobré.

Zběžně jsem přejel vnitřním zrakem po zdánlivě bledé, šedivé pustině zasněžené pláně, a když jsem neodhalil nic zajímavého, otevřel jsem oči a odkašlal jsem si, abych si pročistil krk.

„Ostatní jsou normální.“

„Jsi si jistý?“ přimhouřil oči Vladimír.

„Úplně.“ Posadil jsem se vedle lyží, válejících se na sněhu, a odepnul jsem řemínky, kterými k nim byly připoutané hůlky. „Vy půjdete tak nalehko?“

„V jakém smyslu?“

„Myslím, jestli tu necháte svoji bagáž?“

„To není tvoje věc.“

„Jak je libo.“ Zastrčil jsem válenky do vázání lyží a nasál vítr, který změnil směr. Je cítit severem. „Tak se přesuneme. Prověříme tamten dům – vidíš? – a přenocujeme tam.“

„Nakolik je to bezpečné?“ přeptal se Generalov.

„Bezpečnější, než se na noc zdržovat v otevřené krajině,“ pokrčil jsem rameny.

„Máš představu, kde asi tak jsme?“

„Nejspíš pořádný kus na jih od Pevnosti, i když se můžu plést. Jenom aby to nebylo Severoříčí.“

„Je to na dlouhou cestu?“

„Za týden tam určitě budeme. Jestli dojdeme k lidem, tak i dřív.“

„Jegorov a Fedorov dopředu, Brylskij a Jakubov jdou na konec.“ Generalov se pochybovačně podíval na Alinu a Petra. „Ani na krok ode mě. Jasné?“

„Jasně,“ ozval se Volkov, uklízející do tašky notebook, který mu umřel. Alina si vystačila s přikývnutím.

„Počkej.“ Naklonil jsem se k Vladimírovi, který si upravoval rukavice, a zašeptal jsem mu do ucha: „Jakubova bych na konec nedával.“

„A pročpak?“ Velitel se překvapeně ohlédl na Brylského parťáka.

„Probíjí. Má slabý odpor vůči magickému záření. Mohli by mu zamotat hlavu i obyčejným omámením. Kdyby něco nevyšlo, bude lepší na něho dohlídnout.“

„Ale jak?“ zamyslel se Generalov. Sice měl na mě jednoznačný názor, ale ignorovat radu mu bránil elementární zdravý rozum. „Takže, Jakubove, ty dohlédni na našeho průvodce. Smirnove, k Brylskému. Hněte sebou.“

Mrkl jsem na nic nechápajícího Viktora, odstrčil jsem se lyžařskými hůlkami a vyjel jsem za chlapy, kteří vybírali cestu. Ačkoliv vybírali – to je silné slovo. Propad do Příhraničí nás vyhodil doprostřed nedotčené pláně, takže bylo možné vyrazit absolutně kamkoliv. Dá se říct do všech stran. Takový luxus jsme si teď ale nemohli dovolit, a vyrazili jsme k rozvalinám, stěží viditelným v houstnoucím šeru, prolamujíce širokými loveckými lyžemi křehkou kůru sněhu.

Kdybych měl na vybranou, opravdu bych někam uhnul. Takhle nám nezbylo než jet proti teď už zřetelně sílícímu větru; nestačilo, že se nám pokoušel dostat pod oblečení a vyfoukat odtamtud i poslední zbytky tepla, ale ještě nám přímo do obličeje vrhal studené pichlavé vločky. Kdyby nám tváře nechránily stažené pletené čepice a lyžařské masky, určitě by nám omrzly.

Prodírat se hlubokým sněhem skýtalo pramalé potěšení a navíc se mi skoro hned srážel dech a znovu mi začalo praskat v kdysi dávno polámaných žebrech. Nedalo se však dělat nic jiného, než na všechno zapomenout a silou vůle pohybovat nohama, které jako by se zalévaly olovem. Ne, ještě ke všemu ostatnímu bylo nutné, abych pomocí svých značně oslabených schopností prohlížel vnitřním zrakem okolní prostranství. A ještě se nezapomenout krýt i před vlnami magické energie, které se mi pokoušely zaplavit hlavu. Po čtyřiceti minutách takového mučení jsem byl vyřízený, jako bych sám bez pomoci složil vagón uhlí. A stejně se mi kvůli únavě z nezvyku dělalo čím dál víc nevolno a blízkost prokletého místa se mi podařilo vycítit příliš pozdě. I když, co to znamená – příliš pozdě? Hlavně, že jsem si ho všiml. Podařilo se mi varovat ostatní.

„Stát!“ zahulákal jsem, když prudký poryv větru přinesl nepřirozený chlad, v nozdrách mě zašimral zatuchlý pach dávno opuštěného domu a čarodějnický zrak mi odhalil matně nachovou strž, která nám přehradila cestu. „Zpátky!“

„Co ještě?“ ohlédl se na mě s otázkou Fedorov, kterému se podařilo zastavit na samém okraji svahu.

„Je to špatný místo, musíme ho obejít.“ Nevšímal jsem si jeho nelibosti a s obavami jsem se podíval na dlouhou slinu, jak si Viktor odplivl na sníh. Jenom aby se neodrovnal. Teď to pro něho vůbec není snadné.

„Dlouhá rokle, ztratíme třicet minut,“ odhadl Generalov, když se rozhlédl. „Proč nemůžeme přímo?“

„Radši ne,“ chytila ho nečekaně za ruku Alina, která dostala pořádnou třesavku. „Cítím – vpředu je něco hodně nedobrého. Musíme co nejrychleji odsud, než si nás to všimne.“

„No, jestli je to tak,“ začal pochybovat velitel a díval se střídavě na mě i na děvče, které si cosi mumlalo pod nosem, „tak prosím…“

„Hned to prověřím!“ Fedorov sundal ze zad karabinu, zničehonic vyrazil dopředu a sklouzl po úbočí rokle dolů.

Sotva jsem stačil vydechnout nadávku a už se ukázal asi o třicet metrů dál.

„Tady je všechno normální! Sjeďte!“ mávl na nás, široce se zazubil, popadl saigu a přitiskl si ústí zespodu k bradě. Výstřel zazněl nečekaně dutě, skoro bezhlavé tělo ještě na okamžik postálo na nohách a potom se svalilo jako podťaté na sníh, pocákaný krví.

„Brylský, zpátky!“ zařval Generalov, popadl mě za kazajku a lehce zatřásl: „Co to bylo?“

„Duchova rokle.“ Dlouze jsem si odplivl, napjal jsem čarodějnický zrak, až se mi točila hlava, a zahleděl jsem se do rokle, která se najednou naplnila temnotou. Naštěstí se chapadla tmy, olizující příkré svahy, nemohla dostat až nahoru. Přesněji řečeno, nechtěla. Zatím nechtěla. „Musíme pryč. Můžou se pokusit stáhnout i nás.“

„Dělejte, k Brylskému, obejdeme to zprava,“ rozkázal Generalov. „A jestli ještě někoho napadne být iniciativní…“

Cesta kolem rokle zabrala dvacet minut, a pak jsme se ještě zhruba stejný čas táhli přes zasněžené pole, kde z větrem navátých závějí trčely tuhé stvoly plevele. Takže když jsme s Brylským konečně dorazili do opuštěné osady, stojící uprostřed pole, a schovali se před rozbouřeným vichrem za cihlovou zdí bývalé kotelny, málem jsem se únavou neudržel na nohou. A protivítr nám zpod oblečení vyfoukal veškeré teplo.

„A teď kam?“ Brylskij vykoukl zpoza rohu zchátralé budovy a prohlížel si sousední rozvaliny.

„Najdem místo, kde nefučí, a tam se uložíme na noc.“ Podle toho, co se mi podařilo zahlédnout skrz sníh, který mi letěl přímo do obličeje, stály uprostřed pole dvě čtyřpatrové brežněvky, obklopené několika jedno– a dvoupatrovými budovami. Otočil jsem se k oddílu, roztaženému v řadě, a povzdechl jsem si. Nelíbí se mi to, ale nic se nedá dělat – všichni jsou vyřízení, dál to nepůjde. Petr a Alina sotva pletou nohama. A i mně by odpočinek vůbec nevadil. I když se mi myslím nepovede pořádně se prospat; není šance, že by někdo hlídal, a to mě znervózňuje. Ještě tak zhebnout ve spánku.

„Kde se uložíme?“ ztěžka vydechl Generalov a zabodl lyžařské hole do sněhu.

„Cítím přítomnost temné síly!“ nenechala mě odpovědět Alina a zatahala ho za rukáv. „Musíme odsud odejít.“

„Co na to říkáš?“ poptal se velitel na můj názor.

„Kromě temné síly tu žádná jiná není,“ pokrčil jsem rameny, uchechtl jsem se a podíval se na Viktora, opřeného o zeď. Ještě se držel na nohou, ale byl už očividně v posledním tažení. „Přes noc venku – v takovém větru zdechnem. A je tam nebezpečno…“

„Smirnove, Jegorove, prověřte tamhle tu barabiznu.“ Generalov ukázal podřízeným na bližší čtyřpatrový barák a mě popohnal rovnou za nimi. „Běž taky a porozhlídni se tam.“

Po čem se tam mám porozhlížet? I tak vím, že tam nikdo není – zatímco odpočívající oddíl čekal, čarodějnickým zrakem jsem prozkoumal všechny domy. Ledaže… Lepší bude prověřit všechno. Mohl jsem přece někoho minout. Obzvlášť, pokud ten někdo není tak úplně člověk. Nebo to vůbec není člověk. Může se tu ukázat všelicos. Existují precedenty…

Když jsem si všiml, že se chlapi zastavili u krajního vchodu, napjatě se rozhlížejí všemi směry a čekají na mě, vytáhl jsem pravou ruku z kožešinky a chytil jsem pušku pohodlněji: „Nestůjte, na koho čekáte?“

„Copak to necítíš?“ zařval Jegorov, aby přehlušil kvílení větru. „Nevím, co je to za smrad.“

Poodhrnul jsem si z tváře pletenou kuklu, začenichal a opravdu zachytil jakýsi známý smrad. Nemůžu říct, že by byl moc odporný, ale kochat se jím celou noc by nebyl moc velký požitek. Bylo by lepší vybrat si na nocleh jiné místo, ale není dobré nechávat si za zády takové záhady.

„Neslyšíte nic?“ Měl jsem dojem, že slyším slabé skřípání, které pronikalo monotónním šuměním vánice.

„To je vítr,“ s přesvědčením předpokládal Smirnov. „Radši nám řekni o tom smradu.“

Smrad, slabé skřípění. O tom mi určitě někdo vykládal! Jenom si vzpomenout – kdo a z jakého důvodu. Smrad, který jednomu rozhodně připadá známý, skřípění, slyšitelné i přes kvílení fujavice.

Lojníci!

„Stůjte a ani se nehněte! Žádné zvuky…“ zasykl jsem na chlapy, kteří se divili, co je to za divný rozkaz. Nicméně se nezačali vyptávat ani dohadovat se se mnou.

Snažil jsem se nepřešlapovat z nohy na nohu, jenom jsem zavrtěl hlavou a pozorně jsem si prohlížel vysoké závěje. Lojníci, to jsou chytré potvory, které si pod sněhem hrabou tunely. Jenom trošku si nedáš pozor – a cvak, ukousnou ti nohu až u kolena. Jak to, že jsem ten pach nepoznal hned?

Nepříjemné zaskřípání, z kterého na zádech naskakuje husí kůže, trochu zesílilo. Prudce jsem zvedl pušku a vypálil jsem broky do sněhu mezi námi a stěnou domu.

A, ovšem, minul jsem – okamžik nato se přímo u zápraží čtyřpatrového domu mihl šedý stín. Podruhé jsem už vystřelit nestihl – dvě krátké automatické dávky se slily do jedné a zasažená šelma se svalila do sněhu.

„Je po všem.“ Přebil jsem pušku a máchl rukou k horečně se rozhlížejícím chlapům. „To je lojník. A stříbrná kůže znamená samce.“

„No a?“ Jegorov špičkou boty šťouchl mrtvé zvíře do hlavy, a když uviděl palec dlouhé zuby, trčící z tlamy, vrátil se k Smirnovovi. Ten ale na zuby kašlal – držel samopal v jedné ruce a už cosi potichu brblal do rádia. Vida, referuje Generalovovi, co se tady děje.

„V zimě samci na svoje teritorium nikoho nepouštějí, až když se blíží léto, odcházejí za samicemi.“ Došel jsem na práh a opatrně jsem nakoukl vchodovými dveřmi. „Má někdo lampičku? Tak běžte dopředu, já vás budu krýt.“

Jak jsem předpokládal – v domě nebyl nikdo živý. A mrtvý naštěstí taky ne. Ve vchodu to ani nebylo cítit lojníkem – budovou táhl průvan a nory těch potvor můžou být klidně i deset metrů pod zemí. Takže nebylo nutné hledat jiné místo k přenocování. Prověřili jsme vchod a vyšli nahoru do jednoho z bytů ve čtvrtém patře, hbitě jsme vyházeli sníh na schodiště a okna jsme na mou naléhavou žádost zakryli celtou. Nedalo se říct, že by z toho bylo pětihvězdičkové apartmá, ale ve srovnání s noclehem na ulici – prostě lázně.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Černé sny.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.