FANTOM Print

2015

Copyright © 2014 Ubisoft Entertainment. All Rights Reserved.

Assassin’s Creed, Ubisoft, Ubi.com and the Ubisoft logo

are trademarks of Ubisoft Entertainment in the U.S.

and/or other countries. All artworks are the property of Ubisoft.

First published in Great Britain in the English language

by Penguin Books Ltd.

Translation © Kateřina Niklová

ISBN 978-80-7398-723-7 (ePub)

ISBN 978-80-7398-724-4 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Výňatek z deníku
Arna Doriana

12. září 1794

Na mém stole leží její deník, otevřený na první stránce. Dál jsem se nedostal, ovládly mě totiž tak silné emoce, že jsem nedokázal popadnout dech a text před mýma očima roztříštily fazety diamantů v mých očích. Po tvářích mi tečou slzy, jak se mi vrátily vzpomínky na ni: na malou uličnici hrající si na schovávanou; na ohnivou ženu, kterou jsem poznal v dospělosti a zamiloval se do ní, na hřívu jejích rusých vlasů a vášnivé oči s hustými, tmavými řasami, na její ladné pohyby tanečnice či mistra šermíře. Stejně příjemně se cítila na tanečním parketu, kde ji s chtíčem sledovali všichni muži v sále, jako na bojišti.

V jejích očích se ale ukrývala tajemství. Tajemství, která mám teprve odhalit. Opět beru do ruky její deník a toužím na něj položit svoji dlaň, jet prsty po stránce a hladit její slova, protože cítím, že se v nich ukrývá část její duše.

Začínám číst.

Výňatky z deníku
Élisy de La Serre

9. dubna 1778

i.

Jmenuji se Élise de La Serre. Je mi deset let. Můj otec se jmenuje François, moje matka Julie a žijeme ve Versailles: v blyštivém, krásném Versailles, kde se hezké budovy a velkolepá sídla krčí ve stínu obrovského paláce s lipovými alejemi, lesknoucími se jezírky a fontánami a pečlivě udržovanými okrasnými keři.

Jsme šlechtici. Ti šťastní. Privilegovaní. Důkaz najdete v patnáct mil vzdálené Paříži. Silnici osvětlují olejové lucerny, protože ve Versailles jsou podobné věci běžné, kdežto v Paříži si chudí svítí lojovými svíčkami a kouř z továren na jejich výrobu visí nad městem jako rubáš, špiní kůži a dusí v plicích. Ubozí obyvatelé Paříže se plíží ulicemi, do kterých se snad nikdy nedostane světlo, odění v hadrech a se hřbety sehnutými dřinou nebo žalem. Ulice zamořují otevřené stoky, kterými volně teče bahno spolu s lidskými výkaly a lepí se na nohy těm, kdo nás v nosítkách přepravují městem, zatímco my s očima dokořán hledíme ven z oken.

Když se později v pozlacených kočárech vracíme zpátky do Versailles, míjíme postavy na polích, které v mlze připomínají duchy. Bosí venkované, kteří obdělávají pole šlechticů, a když je špatná úroda, umírají hlady, jsou doslova otroky statkářů. Doma si rodiče vyprávějí o tom, jak ti ubožáci musejí zůstat vzhůru a zahánět holemi žáby, jejichž kvákání ruší pány ve spánku, a jak musejí jíst trávu, aby přežili. A šlechtici zatím prosperují, nemusejí totiž platit daně ani sloužit v armádě a jsou rovněž ušetřeni potupy corvée, dne bezplatné práce na silnicích.

Rodiče říkají, že královna Marie Antoinetta bloumá chodbami, sály a síněmi paláce a vymýšlí nové způsoby jak utratit peníze na garderobu, a její muž, král Ludvík XVI., se zatím rozvaluje na své lit de justice a schvaluje zákony, které obohacují šlechtice na úkor chudých a hladovějících. Ponuře hovoří o tom, že jejich chování může vést k revoluci.

ii.

Existuje výraz pro moment, kdy konečně něco pochopíte. Říká se, že se vám „rozsvítí“.

Jako malá jsem se nikdy nezajímala o to, proč se učím historii a ne etiketu, správné způsoby a držení těla; neptala jsem se, proč se matka po večeři připojuje k otci a k Vránám, zvyšuje hlas, když s něčím nesouhlasí, a debatuje stejně usilovně jako oni; nikdy mě nezarazilo, že na koni nejezdí bokem, ani že nikdy nepotřebuje, aby jí podkoní podržel koně, a ani jsem se nedivila, že má tak málo času na módu a dvorní drby. Nenapadlo mě se zeptat, proč moje matka není jako jiné matky.

Dokud se mi nerozsvítilo.

iii.

Samozřejmě byla krásná a vždy hezky oblečená, neměla ale čas na fintění jako dámy u dvora, o kterých vždy hovořila s despektem a našpulenými rty. Podle ní byly posedlé vizáží a postavením, věcmi.

„Nepoznaly by ideu, kdyby je praštila mezi oči, Élise. Slib mi, že nikdy nebudeš jako ony.“

Zaujalo mě to a chtěla jsem vědět víc o tom, jaká nemám být, proto jsem zpoza matčiny sukně ty nenáviděné ženy špehovala. Co jsem viděla, byly přehnaně napudrované drbny předstírající oddanost manželům, třebaže přes okraje vějířů bloudily očima po pokoji a hledaly nic netušící muže, které by mohly uchvátit. Nepozorovaně jsem nahlédla za jejich napudrovanou masku, když jejich pohrdavý smích umlkl a z očí jim zmizel posměšný pohled. V tu chvíli jsem spatřila, jaké jsou doopravdy. Byly vyděšené. Děsily se ztráty přízně, ztráty pozice na společenském žebříčku.

Matka taková nebyla. Kupříkladu ji vůbec nezajímaly drby. Nikdy jsem ji neviděla s vějířem, nenáviděla pudr ani neměla čas kreslit si uhlem znaménka krásy nebo si pěstovat alabastrově bílou pleť. Jejím jediným ústupkem módě byly boty. Jinak se o etiketu zajímala pouze a jedině pro zachování dekóra.

A byla zcela oddaná mému otci. Stála při něm – po jeho boku, nikdy za ním –, podporovala ho a byla mu neochvějně věrná. Můj otec měl rádce, pány Chretiena Lafrenièra, Louise-Michela Le Peletier, Charlese Gabriela Siverta a madam Levesque. Nosili dlouhé černé pláště, tmavé plstěné klobouky a jejich oči se nikdy neusmívaly, proto jsem jim přezdívala „Vrány“, a často jsem slýchala, jak před nimi matka otce brání a stojí na jeho straně bez ohledu na to, co mu říkala za zavřenými dveřmi.

Už je to ale hodně dlouho, co jsem ji naposledy slyšela debatovat s otcem.

Říkají, že dneska v noci možná zemře.

10. dubna 1778

i.

Přežila noc.

Seděla jsem u její postele, držela ji za ruku a mluvila na ni. Chvíli jsem si namlouvala, že já utěšuji ji, aspoň do chvíle, než otočila hlavu a upřela na mě zakalené oči, které mi stále viděly až do duše, a já pochopila, že opak je pravdou.

Během noci jsem několikrát vyhlédla ven z okna, sledovala Arna dole na dvoře a záviděla mu, že dokáže být tak nevšímavý k bolesti, kterou cítí lidé jen několik stop od něj. Ovšemže ví, že je nemocná, ale souchotiny jsou všudypřítomné a smrt pod dohledem lékaře běžná dokonce i tady ve Versailles. A není de La Serre. Je náš chráněnec, a nezná proto naše nejhlubší, nejtemnější tajemství ani skrytou úzkost. A navíc nás sotva zná. Pro Arna je má matka vzdálenou osobou, o kterou pečují v horních patrech zámku; z jeho pohledu ji zcela definuje její nemoc.

Já a otec se ale prostřednictvím kradmých pohledů dělíme o svůj neklid. Navenek se ze všech sil snažíme působit normálně, naše truchlení totiž zmírnily dva roky, které od neradostné diagnózy uběhly. Náš žal je další věcí, kterou před svým chráněncem tajíme.

ii.

Blížíme se k okamžiku, kdy se mi rozsvítilo. A když přemýšlím o prvním incidentu, o chvíli, kdy mě poprvé napadlo, kdo vlastně moji rodiče a hlavně moje matka jsou, představuji si ho jako ukazatel u cesty vedoucí k mému osudu.

Stalo se to v klášteře. Bylo mi sotva pět, když jsem do něj vstoupila, a moje vzpomínky na něj jsou velmi kusé. Převládají hlavně dojmy: dlouhé řady postelí; výrazná, ale trochu rozmazaná vzpomínka na výhled z ojíněného okna, za kterým vršky stromů trčely nad vlajícími závoji mlhy; a… matka představená.

Byla to sehnutá zahořklá žena, proslulá svojí krutostí. Kráčela chodbami kláštera s holí na dlaních, jako by se ji chystala předložit na hostině. V pracovně ji nechávala na stole. Tehdy jsme říkaly „jsi na řadě“ a nějaký čas jsem byla na řadě neustále já, protože nenáviděla moji snahu být šťastná, zazlívala mi, že se často směji a můj veselý úsměv nazývala úšklebkem. Tvrdila, že mi ho holí vymaže z tváře.

V tom měla matka představená pravdu. Vymazala. Na čas.

A pak jednou dorazili matka a otec, aby si s matkou představenou promluvili, netuším o čem, a já byla na jejich žádost zavolána do její pracovny. Tam jsem našla své rodiče, kteří se otočili na židlích, aby mě pozdravili, a matku představenou stojící za stolem s obvyklým nepokrytým výrazem opovržení na tváři a s otevřeným shrnutím mých mnoha chyb sotva zaschlým na rtech.

Kdyby tam tehdy byla jen matka, nechovala bych se tak formálně. Byla bych se k ní rozběhla s nadějí, že se budu moct schovat v záhybech jejích sukní a že se dostanu do jiného světa, pryč z toho strašného místa. Ale přijeli oba a můj otec byl můj král. Byl to on, kdo diktoval, jak se budeme chovat; byl to on, kdo trval na tom, abych odešla do kláštera. Proto jsem k nim přistoupila, udělala pukrle a čekala, až mě osloví.

Matka mě vzala za ruku. Netuším, jak si všimla, co na ní mám, protože jsem ji měla svěšenou u boku, nějak ale zahlédla stopy, které mi na ní zanechala hůl.

„Co je to?“ uhodila na matku představenou a ukázala jí moji ruku.

Ještě nikdy jsem neviděla matku představenou tvářit se jinak než vyrovnaně. Řekla bych ale, že v tu chvíli zbledla. V jediném okamžiku se má matka proměnila z hosta, korektního a zdvořilého, jak se dalo očekávat, v nástroj potenciálního hněvu. Všichni jsme to cítili. Matka představená ze všeho nejvíce.

Trochu se zakoktala. „Jak jsem říkala, Élise je tvrdohlavá, neposlušná dívka.“

„Proto ji bijete holí?“ obořila se na ni moje matka a její zlost sílila.

Matka představená narovnala ramena. „Jak jinak mám udržet pořádek?“

Matka sebrala ze stolu hůl. „Očekávám, že ho zvládnete udržet. Myslíte si, že tohle vás dělá silnou?“ Praštila holí do stolu. Matka představená vyskočila, polkla a oči jí zalétly k mému otci, který vše sledoval se zvláštním, nečitelným výrazem, jako by celá věc nevyžadovala jeho zásah. „No, pak se hluboce mýlíte,“ dodala matka. „Dělá vás to slabou.“

Postavila se, zabodla pohled do matky představené, která opět vyskočila, když matka podruhé udeřila holí do stolu. Potom mě vzala za ruku. „Pojď, Élise.“

Odešli jsme a od té doby mě učili soukromí učitelé.

Potom, co jsme opustili klášter, nastoupili do kočáru a mlčky se rozjeli domů, pochopila jsem jednu věc. Mezi matkou a otcem zůstalo mnoho věcí nevysloveno, já ale věděla, že dámy se tak, jak se právě zachovala moje matka, nechovají. Aspoň ne normální dámy.

Další incident. Došlo k němu asi o rok později, při oslavách narozenin rozmazlené dcery ze sousedního sídla. Ostatní dívky mého věku si hrály s panenkami a pily s nimi čaj, byl to ale čaj pro panenky, což znamenalo, že pití ani zákusky nebyly opravdové, holčičky jen předstíraly, že panenky napájejí a krmí, což mi už tehdy připadalo hloupé.

Opodál si chlapci hráli s vojáčky, proto jsem vstala, abych se k nim připojila, na což všichni zareagovali šokovaným tichem.

Moje chůva Ruth mě odvlekla pryč. „Vy si hrajte s panenkami, Élise,“ přikázala nervózně, očima těkala kolem a krčila se pod nesouhlasnými pohledy ostatních chův. Poslechla jsem, sedla si na paty a předstírala zájem o imaginární čaj a zákusky, trapný incident tím skončil a situace na trávníku se vrátila do přirozeného stavu: chlapci si hráli s vojáčky, holčičky s panenkami, chůvy nás všechny sledovaly a opodál sedělo na kovaných železných židlích hejno urozených matek a klábosilo.

Pohlédla jsem na klevetící dámy a viděla je matčinýma očima. Viděla jsem svoji cestu od dívky na trávníku k upovídané dámě a s naprostou jistotou jsem pochopila, že to nechci. Nechtěla jsem být jako ty matky. Chtěla jsem být jako má matka, která s omluvou opustila hlouček užvaněných ženských a nyní stála v dálce na břehu jezírka a stavěla tak svoji individualitu všem na odiv.

iii.

Obdržela jsem vzkaz od pana Weatheralla. Ve své rodné angličtině mi napsal, že by rád viděl moji matku, a požádal mě, abych se s ním sešla o půlnoci v knihovně a doprovodila ho do její ložnice. Nabádal mě, abych o tom neříkala otci.

Další tajemství, které musím zachovat. Někdy si připadám jako jedna z těch ubožaček, které vídáme v Paříži, sehnutá pod tíhou očekávání, která do mě všichni vkládají.

Je mi teprve deset.

11. dubna 1778

i.

O půlnoci jsem na sebe natáhla šaty, sebrala svíčku a odplížila se dolů do knihovny, abych počkala na pana Weatheralla.

Do zámku se dostal sám a proplížil se jím nepozorován, dokonce ani psi si ho nevšimli, a do knihovny vešel tak tiše, že jsem sotva slyšela, jak se otevřely a zase zavřely dveře. Několika kroky překonal pokoj, strhl si z hlavy paruku – nenáviděl tu proklatou věc – a chytil mě za ramena.

„Říkají, že jí rychle ubývají síly,“ pravil a potřeboval, abych mu řekla, že tomu tak není.

„Je to pravda,“ řekla jsem namísto toho a sklopila zrak.

Zavřel oči, a přestože nebyl starý – bylo mu kolem pětačtyřiceti, takže byl jen o trochu starší než matka a otec – roky se mu vryly do tváře.

„Pan Weatherall a já jsme si kdysi byli velmi blízcí,“ vysvětlila mi jednou matka. Usmívala se, když to říkala. Zdálo se mi, že se dokonce začervenala.

ii.

Pana Weatheralla jsem poznala jednoho studeného únorového dne. Byla to první z opravdu krutých zim, ale zatímco v Paříži vystoupila Seina z břehů a zmrzla a chudáci umírali v ulicích, ve Versailles byla situace úplně jiná. Služebnictvo ještě před naším probuzením přiložilo do krbů, až v nich hučelo, na snídani jsme měli horké jídlo a ráno i odpoledne jsme chodili na vycházky do zahrad, zabalení do kožešin a s rukama v teplých rukávcích.

Ten den bylo jasno, i když slunce nijak nezmenšovalo chlad, který mrazil do morku kostí. Na hlubokém sněhu jiskřila ledová krusta tak pevná, že se skrz ni neprobořil ani náš pes Scratch, irský vlkodav. Udělal několik opatrných kroků, a když pochopil, jaké má štěstí, radostně štěkl a vyrazil pryč, zatímco matka a já jsme se vydaly přes trávník ke stromům na jeho jižním okraji.

Držela jsem ji za ruku a za chůze se ohlížela. V dálce za námi zářil v paprscích slunce, které se odrážely od sněhu, náš zámeček, jehož okna na nás mrkala, a když jsme pak vešly do stínů mezi stromy, zmatněl jako obrázek vystínovaný tužkou. Uvědomila jsem si, že jsme došly dál než obvykle a sídlo jsme už neměly na dosah.

„Nevylekej se, pokud ve stínech uvidíš muže,“ řekla matka a trochu se ke mně sklonila. Její hlas zněl tiše, a když jsem jí při té představě stiskla pevně ruku, zasmála se. „Nejsme tady náhodou.“

Bylo mi tehdy šest a netušila jsem, že když se dáma setká za podobných okolností s pánem, může to mít „následky“. Pokud šlo o mě, setkala se matka jednoduše s mužem a nemělo to o nic větší význam, než kdyby mluvila s naším zahradníkem Emanuelem, nebo trávila čas s kočím Jeanem.

Mráz šíří světem ticho. Mezi stromy bylo ještě hlubší než na zasněženém trávníku a nás pohltil dokonalý klid, když jsme se vydaly úzkou pěšinou hlouběji do lesa.

„Pan Weatherall rád hraje takovou hru,“ řekla matka tiše, aby zachovala klid. „Možná nás bude chtít překvapit a člověk by měl vždycky vědět o všem, co se může stát. Dobře si prohlédneme okolí a náležitě upravíme svá očekávání. Vidíš stopy?“

Sníh okolo byl netknutý. „Ne, mamá.“

„Dobře. Takže známe jeho dosah. A teď, kde se může člověk za těchto okolností schovat?“

„Za stromem?“

„Dobře, dobře – ale co třeba támhle?“ Ukázala nad hlavu a já natáhla krk a zadívala se na propletené větve nad sebou, které pokrývala jinovatka třpytící se na slunci.

„Vždy se dívej úplně všude,“ řekla matka. „Používej oči, ale pokud to jde, nenakláněj hlavu. Neprozrazuj ostatním, kam upíráš pozornost. V životě narazíš na protivníky, kteří se budou snažit odhalit jakýkoli náznak tvých záměrů. Zachovej si výhodu a donuť je hádat.“

„Bude náš host vysoko na stromě, mamá?“ zeptala jsem se.

Zasmála se. „Ne. Vlastně jsem už ho viděla. Vidíš ho taky, Élise?“

Zastavily jsme se. Zadívala jsem se na stromy před námi. „Ne, mamá.“

„Ukažte se, Freddie,“ zavolala matka a opravdu, několik yardů před námi vystoupil zpoza stromu muž s prošedivělým plnovousem, smekl třírohý klobouk a vysekl nám přehnanou poklonu.

Muži z Versailles se chovají jistým způsobem. Hledí shora na každého, kdo není jako oni. Neustále mají na tváři „versaillské úsměvy“, jak jsem jim ráda říkala, napůl zmatené, napůl znuděné, jako by se neustále chystali pronést nějakou žertovnou poznámku, podle nichž byli všichni muži na dvoře souzeni.

Tohle nebyl muž z Versailles; to mi prozradil už jeho plnovous. A přestože se usmíval, nebyl to versaillský úsměv; jeho výraz byl jemný ale vážný, byl to výraz muže, který si dobře rozmyslí, než cokoli řekne, a jeho slova mají vždy význam.

„Vrhal jste stín, Freddie,“ usmála se matka, když k nám přistoupil, políbil její nabídnutou ruku a pak i tu mou a znovu se uklonil.

„Stín?“ řekl a jeho hlas zněl vřele a vrčivě, ale nekultivovaně, byl to hlas námořníka nebo vojáka. „Ach, do pekel, asi zapomínám své dovednosti.“

„To doufám, že ne, Freddie,“ zasmála se matka. „Élise, představuji ti pana Weatheralla, Angličana. Je můj společník. Freddie, to je Élise.“

Společník? Jako Vrány? Ne, nebyl vůbec jako ony. Místo aby mě probodl pohledem, vzal mě za ruku, sehnul se a políbil ji. „Těší mě, mademoiselle,“ zachraptěl a díky anglickému přízvuku zkomolil slovo „mademoiselle“ způsobem, který mi připadal naprosto kouzelný, nemohla jsem si pomoct.

Matka na mě vážně pohlédla. „Pan Weatherall je náš důvěrník a ochránce, Élise. Můžeš se na něj obrátit, kdykoli bys potřebovala pomoc.“

Trochu zaskočeně jsem se na ni podívala. „Ale co otec?“

„Otec nás obě velmi miluje a položil by za nás život, ale muži tak důležití jako on potřebují chránit před domácími povinnostmi. Proto máme pana Weatheralla, Élise – aby si tvůj otec nemusel dělat starosti s věcmi týkajícími se žen.“ V očích se jí objevil ještě významnější pohled. „Nemusíme tím otce obtěžovat, je to jasné, Élise?“

„Ano, mamá.“

Pan Weatherall kývl. „Jsem tu, abych sloužil, mademoiselle,“ řekl mi.

Vysekla jsem pukrle. „Děkuji vám, monsieur.“

Objevil se Scratch a uvítal pana Weatheralla tak nadšeně, že bylo jasné, že jsou staří známí.

„Můžeme si promluvit, Julie?“ zeptal se náš ochránce, znovu si nasadil klobouk a pokynul jí, aby se spolu prošli.

Já se držela několik kroků za nimi a slyšela tak jen útržky a nesouvislé kousky jejich tichého rozhovoru, slova jako „velmistr“ a „král“, ta jsem ale slýchala i za dveřmi v zámku. Teprve během následujících let začala být mnohem důležitější.

A pak se to stalo.

Při pohledu zpátky si nejsem jistá přesným sledem událostí. Pamatuji si, že se matka a pan Weatherall napjali ve stejnou chvíli, kdy se Scratch naježil a zavrčel. Matka se potom otočila. Zadívala jsem se stejným směrem jako ona a spatřila ho: v podrostu po mé levici byl vlk. Černošedý tvor stál naprosto nehybně mezi stromy a hladově mě sledoval.

Matka vytáhla z rukávce stříbrnou dýku, dvěma kroky byla u mě, zvedla mě a postavila za sebe. Pověsila jsem se jí na sukni, zatímco ona se čelem obrátila k vlkovi a zvedla čepel.

Opodál pan Weatherall držel za srst na šíji vzpouzejícího se, zježeného Scratche, a já si všimla, že druhá ruka mu sklouzla k jílci meče, který mu visel u boku.

„Počkejte,“ poručila matka a zvedla ruku, aby pana Weatheralla zastavila. „Nemyslím si, že zaútočí.“

„Já si tím tak jistý nejsem, Julie,“ varoval pan Weatherall. „Ten vlk vypadá dost hladově.“

Vlk zíral na moji matku. Opětovala mu pohled a přitom hovořila s námi. „V kopcích nemá co žrát; k našemu sídlu ho přitáhlo zoufalství. Myslím ale, že ten vlk ví, že pokud nás napadne, udělá si z nás nepřátele. Bude pro něj mnohem lepší, když se tváří v tvář neporazitelné síle stáhne a najde si žrádlo jinde.“

Pan Weatherall se krátce zasmál. „Proč mám takový pocit, že to má být alegorie?“

„Protože, Freddie,“ usmála se matka, „ to alegorie je.“

Vlk ještě chvíli civěl na matku, nakonec ale sklopil hlavu a pomalu odklusal. Sledovali jsme, jak mizí mezi stromy, poté se matka uvolnila a vrátila čepel do rukávce.

Pohlédla jsem na pana Weatheralla. Opět si zapnul kabátec a jeho meč jsem nikde neviděla.

A byla jsem opět o krok blíž k tomu, aby se mi rozsvítilo.

iii.

Zavedla jsem pana Weatheralla k matčině ložnici, kde mě požádal, jestli by s ní mohl zůstat o samotě, načež mě ujistil, že ven už se dostane. Zvědavě jsem nakoukla dovnitř klíčovou dírkou a sledovala, jak se posadil vedle ní, vzal ji za ruku a sklopil hlavu. O chvíli později se mi zdálo, že slyším, jak pláče.

12. dubna 1778

i.

Dívám se ze svého okna a vzpomínám na loňské léto, kdy jsem se při hře s Arnem povznášela nad své starosti a chovala se jako malá holka, běhala s ním bludištěm v zahradách paláce a hádala se s ním o zákusky, aniž bych věděla, že jsem své starosti odložila jen na chvíli.

Každé ráno si zarývám nehty do dlaní a ptám se: „Je vzhůru?“ A Ruth, která ví, že se ve skutečnosti ptám „Je naživu?“, mě ujišťuje, že matka přežila noc.

Už to ale nebude dlouho trvat.

ii.

Tak. Okamžik, kdy se mi rozsvítilo. Blíží se. Ale napřed další ukazatel na cestě.

Na jaře stejného roku, kdy jsem poznala pana Weatheralla, dorazili Carrollovi. A jak krásné to bylo jaro. Sníh roztál a odhalil husté koberce pečlivě posekaných trávníků, čímž se Versailles vrátilo do přirozeného stavu naprosté dokonalosti. Když jsme se s matkou procházely mezi bezchybně zastřiženými keři a se svahy paláce a širokými schodišti vedoucími ke sloupoví jeho širokého průčelí po pravici, téměř jsme neslyšely hukot města. Byla to skutečná nádhera, ve které jsme měly bavit Carrollovy z Mayfair v Londýně. Pan Carroll a otec trávili hodiny v salónu, kde spolu vedli hlubokomyslné rozhovory a občas je navštěvovaly Vrány, a matka a já jsme zatím dostaly za úkol bavit paní Carrollovou a její dceru May, která neztrácela čas a hned mi řekla, že je jí deset a mně sotva šest, tudíž je mnohem lepší než já.

Pozvaly jsme je na procházku a teple se oblékly, abychom se ochránily před ranním chladem, který mělo brzy spálit slunce: matka a já, paní Carrollová a May.

Matka a paní Carrollová šly několik kroků před námi. Všimla jsem si, že si matka opět vzala rukávec, a napadlo mě, jestli v něm má ukrytou čepel. Po setkání s vlkem jsem se na to samozřejmě zeptala.

„Mamá, proč nosíš v rukávci nůž?“

„No přece kvůli zatoulaným vlkům, Élise.“ A s hořkým úsměvem dodala: „Těm čtyřnohým i dvounohým. A navíc drží rukávec díky dýce tvar.“

Jak se ale stávalo zvykem, přiměla mě slíbit, že to bude naše vérité cachée. Pan Weatherall byl vérité cachée. Což znamenalo, že když mě pan Weatherall začal učit šermovat, bylo to taky vérité cachée.

Jinak řečeno tajemství.

May a já jsme šly v uctivé vzdálenosti za matkami. Lemy našich sukní se otíraly o trávník, takže jsme zdálky musely vypadat, jako bychom se vznášely nad zemí, čtyři dámy v dokonalém souladu.

„Kolik ti je, smraďoško?“ zeptala se šeptem May, i když už jsem jí to řekla. Dokonce dvakrát.

„Neříkej mi ‚smraďoško‘,“ prohlásila jsem upjatě.

„Promiň, smraďoško, ale pověz mi znovu, kolik ti je?“

„Šest,“ odvětila jsem.

Zachechtala se, jako by šest let byl příšerný věk, jako by jí šest nikdy nebylo. „No, mně je deset,“ pravila povýšeně. (Mimochodem, May Carrollová mluvila neustále „povýšeně“. Vlastně, pokud neřeknu jinak, předpokládejte, že mluví povýšeně.)

„Já vím,“ zasyčela jsem a s potěšením si představila, jak jí nastavuji nohu a dívám se, jak padá na štěrkovou cestu.

„Tak na to nezapomeň,“ řekla a já si představila, jak se zvedá ze země a na ubrečené tváři má nalepené kamínky. Jak to říkal pan Weatherall? Čím větší jsou, tím tvrději padnou?

(A když je mi teď taky deset, říkám si, jestli nejsem stejně arogantní jako ona. Mluvím s mladšími dětmi nebo s níže postavenými lidmi stejně výsměšně? Podle pana Weatheralla jsem přehnaně sebevědomá, což je asi hezký způsob jak říct „arogantní“, a možná proto jsme spolu May a já nevycházely, protože hluboko uvnitř jsme si byly dost podobné.)

Jak jsme se procházely po pozemcích, slyšely jsme, o čem si matky povídají. Paní Carrollová říkala: „Pochopte, máme obavy z toho, jakým směrem se váš řád plánuje vydat.“

„Vy máte obavy?“ řekla matka.

„Máme. Obavy nám dělají hlavně úmysly společníků vašeho manžela. A jak obě víme, je naší povinností postarat se o to, aby naši muži udělali správnou věc. Odpusťte, ale zdá se nám, že váš manžel dovoluje, aby mu jisté frakce diktovaly jeho politiku.“

„Ano, jistí vysoce postavení členové preferují, řekněme, extrémnější změny ve starém řádu.“

„A to nám v Anglii dělá starosti.“

Matka potlačila smích. „Ovšemže. Vy v Anglii odmítáte jakékoli změny.“

Paní Carrollová se naježila. „Tak to není. Máte velmi omezené chápání naší národní povahy. Začínám ale rozumět, čemu jste oddaná vy, madam de La Serre. Zastáváte potřebu změny?“

„Pokud to bude změna k lepšímu.“

„Takže budu muset nahlásit, že stojíte na straně rádců svého muže? Byla má cesta zbytečná?“

„Ne tak docela, madam. Těší mě, když vím, že mám podporu anglických kolegů ve svém postoji proti drastickým opatřením. Nemohu ale tvrdit, že máme úplně stejné cíle. Je sice pravda, že jisté síly prosazují násilný převrat, a je také pravda, že můj muž věří v Bohem pomazaného panovníka – jeho plány do budoucna neobsahují vlastně vůbec žádnou změnu –, já ale kráčím zlatou střední cestou. Třetí cestou, jestli chcete. Asi vás nepřekvapí, když vám povím, že svoji ideologii považuji za nejumírněnější.“

Vystoupaly nahoru po schodech a paní Carrollová zamyšleně kývala hlavou.

Moje matka do ticha řekla: „Je mi líto, pokud se vám zdá, že nesledujeme stejné cíle, paní Carrollová. A pokud to ze mě dělá nespolehlivou důvěrnici.“

Druhá žena kývla. „Chápu. No, kdybych byla vámi, madam de La Serre, uplatnila bych svůj vliv na obě strany a nabídla jim svoji střední cestu.“

„O tom bych raději pomlčela, ale mohu vás ujistit, že vaše cesta nebyla zbytečná. Má úcta k vám a k vaší odnoži řádu zůstává stejně neochvějná jako vždy a doufám, že to cítíte stejně. Z mé strany se můžete spolehnout na dvě věci: zaprvé, budu se řídit vlastními zásadami; a zadruhé, nedovolím, aby se můj manžel nechal přesvědčit svými rádci.“

„Pak jste mi dala přesně to, co jsem chtěla.“

„Velmi dobře. Doufám, že je to pro vás útěchou.“

May naklonila hlavu ke mně. „Pověděli ti už rodiče o tvém budoucím osudu?“

„Ne. Co myslíš tím… ‚osudem‘?“

Zakryla si ústa rukou a předstírala, že řekla příliš. „Možná to udělají, až ti bude deset. Jako v mém případě. Kolik ti mimochodem je?“

Povzdychla jsem si. „Šest.“

„No, možná ti to poví, až ti bude deset, jako to udělali se mnou.“

Nakonec byli moji rodiče nuceni povědět mi o mém „osudu“ mnohem dřív, protože o dva roky později, na podzim roku 1775, když mi bylo sotva osm, jsme se s matkou vydaly koupit boty.

iii.

Kromě zámku ve Versailles jsme vlastnili také docela velkou vilu ve městě, a kdykoli jsme tam přebývali, chodila matka ráda nakupovat.

Jak už jsem řekla, matka většinou módních výstřelků pohrdala, nesnášela vějíře a paruky a její šaty byly co nejméně okázalé, na jedné věci ale lpěla.

Na botách. Milovala boty. Kupovala si hedvábné střevíčky u Christiana v Paříži, kam jsme chodily s železnou pravidelností co dva týdny. Byl to její jediný vrtoch, jak tvrdila, a můj taky, protože jsme si odtamtud vždy odnesly i jeden pár pro mě.

Christian měl obchod v jedné z hezčích pařížských ulic, daleko od naší vily na Île Saint-Louis. Všechno je ale relativní, a já proto raději zadržovala dech, když nám pomáhali ven z útulného, provoněného kočáru na rušnou, přelidněnou ulici, kterou se neustále nesl křik, dunění kopyt a hrčení kol kočárů. Zvuky Paříže.

Nad námi si ženy opíraly zkřížené paže o parapety oken a sledovaly dění pod sebou. Ulici lemovaly stánky s ovocem a látkami, káry plné zboží, na něž dohlíželi křičící muži a ženy v zástěrách, kteří se ihned obrátili na nás: „Madam! Mademoiselle!“

Můj pohled přitáhly stíny na kraji ulice, bezvýrazné tváře v šeru, které nás nenávistně, hladově sledovaly, a já si představila, že v jejich očích vidím smrt a zoufalství.

„Pojď, Élise,“ řekla matka a já si stejně jako ona nadzvedla sukně a upejpavě hopkala blátem a výkaly k obchodu, do něhož nás uvedl sám majitel.

Dveře se za námi s bouchnutím zavřely a zabránily venkovnímu světu vstoupit. Posluhovač s ručníkem se ihned vrhl na naše nohy a zakrátko to vypadalo, jako bychom nebezpečnou cestu, těch několik stop mezi kočárem a dveřmi jednoho z nejluxusnějších obchodů s obuví v Paříži, vůbec nepodnikly.

Christian měl na hlavě bílou paruku svázanou vzadu černou stužkou, frak a bílé spodky. Byl dokonalou ukázkou napůl šlechtice, napůl sluhy, jak se sám viděl na společenském žebříčku. Rád říkával, že má moc vyvolat v ženě dojem, že je krásná, což je největší moc, jakou muž vládne. A přesto považoval matku za jednu velkou hádanku, jako by byla jedinou zákaznicí, na kterou jeho moc úplně nezabírala. Nezabírala a já věděla proč. Bylo to proto, že ostatní ženy považovaly střevíce za poklonu vlastní ješitnosti, kdežto matka je zbožňovala kvůli jejich vlastní kráse.

Christian to ale ještě nepochopil, takže to jako pokaždé vzal za nesprávný konec.

„Pohleďte, madam,“ řekl a předložil jí pár střevíčků ozdobených přezkou. „Každé dámě, která projde těmi dveřmi, se při pouhém pohledu na tento báječný nový výtvor podlomí kolena, ale jen madam de La Serre má dost hezké kotníky na to, aby mu učinila zadost.“

„Jsou příliš frivolní, Christiane,“ usmála se matka a s povýšeným mávnutím zamířila kolem něj k ostatním policím. Koukla jsem po posluhovači, který mi pohled nečitelně oplatil, a následovala ji.

Vybrala si rychle. Vybírala s jistotou, která Christiana neustále mátla. Já byla pokaždé s ní, proto jsem viděla, jak se při výběru bot mění. Zdála se lehčí. Zářivě se na mě usmála, obula si další boty a obdivovala své kotníky v zrcadle, zatímco Christian lapal po dechu a něco koktal – každá bota byla z jeho pohledu uměleckým dílem, který teprve matčina noha završila.

Vybraly jsme si, matka zařídila platbu a dodání, poté jsme zamířily ke dveřím a Christian nás doprovodil ven na ulici, kde…

Po našem kočím Jeanovi jako by se slehla zem. Ani kočár nebyl nikde v dohledu.

„Madam?“ řekl Christian a ustaraně svraštil tvář. Cítila jsem, jak strnula, naklonila hlavu a očima přejela ulici okolo.

„Žádný strach, Christiane,“ ujistila ho vesele. „Kočár má prostě trochu zpoždění, to je vše. Počkáme na něj a zatím si užijeme pařížské scény a zvuků.“

Začínalo se stmívat a vzduch chladl a houstl prvními náznaky večerní mlhy.

„To nepřipadá v úvahu, madam, nemůžete čekat na ulici,“ řekl s hrůzou Christian.

Pohlédla na něj a usmála se. „Myslíte si, že jsem přecitlivělá, Christiane?“

„Je to nebezpečné,“ namítl, naklonil se blíž a s tváří staženou odporem šeptem dodal: „A ti lidé.“

„Ano, Christiane,“ řekla, jako by s ním sdílela tajemství, „jsou to jenom lidé. Teď se prosím vraťte dovnitř. Vaše další zákaznice si chce užít výhradní péče nejpozornějšího obuvníka v Paříži stejně jako já a určitě by ji velmi podráždilo, kdyby se o něj musela dělit se dvěma opuštěnými ženami čekajícími na nedbalého kočího.“

Christian dobře věděl, že má matka jen vzácně změní názor, a věděl také, že má s jeho další zákaznicí pravdu, proto se uklonil na souhlas, rozloučil se s námi a vrátil se do obchodu, a my tak zůstaly na ulici, z níž postupně mizely káry a lidé se rozplývali v nejasné stíny plující šedou mlhou, samy.

Stiskla jsem jí ruku. „Mamá?“

„Žádný strach, Élise,“ řekla a vystrčila bradu. „Najmeme si drožku a odjedeme do Versailles.“

„Ne do vily tady v Paříži, mamá?“

„Ne,“ řekla a zamyšleně se kousala do rtu. „Myslím, že se raději vrátíme do Versailles.“

Napjatě a obezřetně nás začala vést ulicí, kam jsme v dlouhých šatech a kloboučcích vůbec nezapadaly. Z kabelky vytáhla zrcátko, aby si zkontrolovala nalíčení, zastavily jsme se a zadívaly se do výkladní skříně obchodu.

I této příležitosti ale využila k tomu, aby mě učila. „Tvař se netečně, Élise. Nedávej najevo své skutečné pocity, hlavně pokud jsi nervózní. Nespěchej. Zachovej klid. Zachovej si kontrolu.“

Dav řídl. „Na náměstí se dají najmout drožky a my tam za chvíli jsme. Napřed ti ale musím něco říct. Až ti to povím, nesmíš nijak zareagovat, nesmíš otočit hlavu. Rozumíš?“

„Ano, mamá.“

„Dobře. Sledují nás. Od chvíle, co jsme odešly od Christiana, za námi jde muž. Má vysoký plstěný klobouk a plášť.“

„Proč? Proč nás sleduje?“

„Tak to je, Élise, velmi dobrá otázka a já mám v úmyslu to zjistit. Jednoduše jdi dál.“

Zastavily jsme se a zadívaly se do výkladní skříně dalšího obchodu. „Vypadá to, že náš stín zmizel,“ řekla matka zamyšleně.

„Tak to je dobře,“ odvětila jsem s naivitou bezstarostného osmiletého dítěte.

Ona se ale tvářila ustaraně. „Ne, drahoušku, není. Líbilo se mi mít ho na očích. Teď zvažuji, jestli opravdu zmizel nebo, což je pravděpodobnější, přidal do kroku a předběhl nás, aby nám odřízl cestu, a my se tak nedostaly na náměstí. Bude počítat s tím, že půjdeme po hlavní ulici. Přelstíme ho, Élise, a vydáme se jinudy.“

Vzala mě za ruku, zahnula do užší ulice a poté do dlouhé boční uličky, kterou osvětlovaly jen zapálené lucerny na obou koncích.

Byly jsme asi v její půlce, když z šera před námi vystoupila postava. Chuchvalce mlhy vířily kolem mokrých zdí po stranách uličky. A já pochopila, že matka udělala chybu.

iv.

Měl hubenou tvář orámovanou prameny téměř bílých vlasů a v dlouhé černé pláštěnce, vysokém, ošuntělém klobouku a s límcem košile vytaženým nad límec pláště vypadal jako švihácký, ale zpustlý lékař.

Odložil na zem lékařskou brašnu, jednou rukou ji otevřel, a aniž by nás spustil z očí, něco z ní vytáhl, něco dlouhého a zahnutého.

Potom se usmál a vytáhl z pochvy dýku, která se ve tmě zákeřně zaleskla.

„Drž se u mě, Élise,“ zašeptala matka. „Všechno bude v pořádku.“

Věřila jsem jí. Bylo mi osm, ovšemže jsem věřila své matce. A taky jsem ji viděla postavit se vlkovi, takže jsem měla dobrý důvod věřit jí.

Přesto se mi vnitřnosti svíraly strachem.

„O co vám jde, monsieur?“ zavolala vyrovnaně.

Neodpověděl.

„Tak dobrá. Vrátíme se směrem, odkud jsme přišly,“ řekla matka hlasitě, vzala mě za ruku a chystala se odejít.

Ústím uličky se mihl stín a v oranžové záři lucerny se objevila další postava. Byl to lampář; poznaly jsme to podle dlouhé hole v jeho ruce. Matka se přesto zastavila.

„Monsieur,“ zavolala opatrně. „Mohl byste se nás zastat před tímto džentlmenem, který nás obtěžuje?“

Lampář mlčky přistoupil k zapálené lucerně a zvedl hůl. Matka znovu promluvila: „Monsieur…“ Uvažovala jsem, co to ten muž dělá, lucerna už přece zapálená byla, příliš pozdě jsem si uvědomila, že hůl má na konci hák – hák, kterým se lucerna zhasínala.

„Monsieur…“

Ústí uličky se ponořilo do tmy. Slyšely jsme, jak s rachotem odhodil hůl na zem, a když naše oči přivykly tmě, uviděla jsem, že sáhl pro něco do kabátu. Pro dýku. Pak i on vykročil vpřed.

Matka otočila hlavu od lampáře k lékaři.

„O co vám jde, monsieur?“ zeptala se lékaře.

Namísto odpovědi zvedl lékař druhou ruku. S cvaknutím mu ze zápěstí vyjela druhá čepel.

„Asasín,“ řekla s úsměvem, když se přiblížil. I lampář už byl blízko – dost blízko na to, abychom viděly jeho krutě stažená ústa a přimhouřené oči. Matka trhla hlavou na druhou stranu, k lékaři s čepelemi u boků. Usmíval se. Užíval si to – anebo chtěl, aby to tak vypadalo.

Matka ale byla vůči jeho zášti stejně imunní jako vůči Christianovu šarmu. Pohnula se ladně jako tanečnice. Její podpatky zacvakaly na dláždění, když vykopla, sehnula se a vytáhla si z boty nůž, a to všechno během jediného okamžiku.

V jednu chvíli jsme byly bezbranná žena a dítě uvězněné v tmavé uličce, ale vzápětí už ne: z matky se stala žena s nožem připravená bránit své dítě. Žena, která podle toho, jak zbraň tasila a držela, přesně věděla co s nožem dělat.

Lékař zamrkal. Lampář se zastavil. Oba zvažovali co dál.

Držela nůž v pravé ruce, já věděla, že něco není v pořádku, protože byla levačka, a nastavila lékaři rameno.

Lékař se pohnul. Matka si ve stejnou chvíli přehodila nůž z pravé ruky do levé, podřepla, až se jí vyhrnula sukně, pravou ruku rozhodila kvůli rovnováze a levou sekla. Jeho frak se rozevřel, jako by mu ho rozstřihl krejčí, a látku rázem zbarvila krev.

Pořezala ho, ale ne vážně. Vytřeštil oči a klopýtl vzad, šokovaný obratností matčina útoku. Působil hrozivě, ale tvářil se vyděšeně, a já přes strach ucítila ještě něco jiného: pýchu a obdiv. Ještě nikdy jsem se necítila tak chráněná.

Sice zaváhal, ale neustoupil, a když očima zalétl za nás, matka se otočila, avšak příliš pozdě, než aby lampáři zabránila chytit mě paží kolem krku.

„Odložte nůž, jinak…,“ začal lampář.

Větu ale nedokončil, protože o zlomek vteřiny později byl mrtvý.

Její rychlost ho naprosto zaskočila – a nejen rychlost útoku, nýbrž i rychlost jejího rozhodnutí, že pokud lampáři dovolí, aby si mě vzal jako rukojmí, všechno bude ztraceno. A to jí poskytlo výhodu, když se na něj vrhla, našla si prostor mezi našimi těly a loktem ho udeřila do krku.

Zaskřehotal a já cítila, jak povolil stisk. Potom jsem uviděla záblesk čepele, jak matka využila své šance, bodla ho do břicha, smýkla s ním o stěnu uličky, s namáhavým zachroptěním trhla dýkou vzhůru a rychle ustoupila, když muž sklouzl dolů na zem, přední část košile mu ztmavla krví a naplnily ji vyhřezlé vnitřnosti.

Matka se narovnala, aby se postavila dalšímu útoku lékaře, viděly jsme ale jen jeho vlající plášť. Dal se totiž na útěk a zmizel na hlavní ulici.

Chytila mě za paži. „Pojď, Élise, než si zmáčíš krví boty.“

v.

Na matčině kabátu ulpěla krev. Jinak nic nenaznačovalo, že právě zažila bitku.

Nedlouho poté, co jsme se vrátily domů, byly rozeslány vzkazy, a když za hlasitého funění, sípání a cvakání vycházkových holí dorazily Vrány, trvaly na tom, aby byli „odpovědní lidé“ potrestáni. Služebnictvo nás obskakovalo, chytalo se za hrdla a klevetilo na chodbě. Otec byl ve tváři celý popelavý a já si všimla, že má potřebu nás neustále objímat, držet nás až příliš pevně a příliš dlouho, a odvracet oči, které se mu leskly slzami.

Jen matka působila nevzrušeně. Zachovávala si postoj a autoritu někoho, kdo se osvědčil. A právem. Díky ní jsme přežily. Napadlo mě, jestli v koutku duše cítí stejné vzrušení jako já.

Cestou v drožce zpět do Versailles mě varovala, že po mně budou chtít, abych vyprávěla, co se stalo. Měla jsem se řídit jejím příkladem, potvrdit vše, co řekla, a ničím jí neprotiřečit.

A tak jsem dobře poslouchala, když vyprávěla svůj zážitek Olivierovi, našemu hlavnímu komorníkovi, potom otci a nakonec i Vranám, když se přihnaly. A přestože byl její příběh stále podrobnější, jak ho znovu a znovu vyprávěla, a odpovídala na otázky, kterými ji zasypávali, jeden velmi důležitý detail pokaždé vynechala. Lékaře.

„Neviděla jste žádnou skrytou čepel?“ ptali se jí.

„Neviděla jsem nic, co by dokazovalo, že šlo o asasíny,“ odvětila, „proto nemohu tvrdit, že to byli oni.“

„Obyčejní pouliční lupiči nejsou tak dobře připravení, jako byl zjevně tento muž. Nemůžete to přece brát jako shodu náhod, že váš kočár zmizel. Možná se Jean někde opil ale možná taky ne. Možná je mrtvý. Ne, madam, tento útok nenese žádné známky nahodilého zločinu. Byl to plánovaný útok na vaši osobu, akt agrese ze strany našich nepřátel.“

Obrátili oči ke mně. Nakonec mě požádali, abych opustila pokoj, což jsem udělala a našla si na chodbě místo, odkud jsem mohla poslouchat hlasy, které se odrážely od mramorových podlah a nesly se až k mým uším.

„Velmistře, musí vám být jasné, že to byla práce asasínů.“

(Já si v tu dobu myslela, že mluví o obyčejných zabijácích, proto jsem tam seděla a říkala si: „Ovšemže to byla práce zabijáků, hlupáku. Anebo přinejmenším ‚rádoby zabijáků‘.“)

„Stejně jako má žena ani já nechci dělat unáhlené závěry,“ odvětil otec.

„Přesto jste postavil stráže navíc.“

„Jistěže, člověče. Opatrnosti není nikdy dost.“

„Myslím, že v hloubi srdce znáte pravdu, velmistře.“

Otec zvýšil hlas. „A co když ano? Co podle vás mám dělat?“

„No přece zakročit, to je jasné.“

„A mám pomstít čest své ženy nebo svrhnout krále?“

„Obojí by našim protivníkům ukázalo, zač je toho loket.“

Později se nám doneslo, že Jeana našli s podříznutým hrdlem. Zamrazilo mě, jako by někdo najednou otevřel okno. Rozplakala jsem se. A styděla jsem se, protože jsem neplakala jen pro Jeana, ale i sama pro sebe. A sledovala jsem a poslouchala, jak sídlo ovládl šok, služebnictvo naříkalo a Vrány opět zvýšily hlas, tentokrát proto, že se ukázalo, že měly pravdu.

Otec je ale opět umlčel. Když jsem vyhlédla z okna, spatřila jsem, že v zahradě hlídkují muži s mušketami. Všichni okolo nás byli nervózní. Otec za mnou neustále chodil a objímal mě – až už jsem toho měla dost a vykroutila se mu.

vi.

„Élise, je tu něco, co ti musíme říct.“

A toto je okamžik, na který jste čekali, drazí čtenáři tohoto deníku, ať už jste kdokoli – chvíle, kdy se mi rozsvítilo a konečně jsem pochopila, proč mě žádali, abych zachovala tolik vérités cachées; kdy jsem odhalila, proč lidé nazývají otce velmistrem; a kdy jsem si uvědomila, co myslí označením „templáři“ a že „asasíni“ nejsou obyčejní zabijáci.

Zavolali si mě do otcovy pracovny a požádali sluhy, aby přesunuli křesla ke krbu a odešli. Otec stál a matka seděla na kraji křesla s rukama na kolenou a konejšila mě očima. Připomnělo mi to, jak jsem si jednou zabodla do prstu třísku a matka mě objímala, uklidňovala a sušila mé slzy, zatímco otec mě vzal za ruku a třísku mi vytáhl.

„Élise,“ začal, „s tím, co ti teď povíme, jsme chtěli počkat do tvých desátých narozenin. Dnešní události v tobě ale určitě vyvolaly spoustu otázek a tvá matka věří, že jsi připravená, takže… jsme tady.“

Pohlédla jsem na matku, která mě vzala za ruku a chlácholivě se usmála.

Otec si odkašlal.

Tady to bylo. Nejasné představy, které jsem si dělala o své budoucnosti, se měly změnit.

„Élise,“ řekl, „jednoho dne se staneš velitelkou francouzské odnože tajného řádu starého stovky let. Ty, Élise de La Serre, se staneš velmistryní templářů.“

„Velmistryní templářů?“ řekla jsem a pohlédla z otce na matku.

„Ano.“

„Celé Francie?“ řekla jsem.

„Ano. V současnosti jsem velmistrem já. Tvá matka také zastává vysokou pozici v řádu. Pánové a madam Levesque, kteří nás navštěvují, jsou rytíři řádu, zavázaní dodržovat jeho zásady.“

Poslouchala jsem, a třebaže jsem to úplně nechápala, napadlo mě, proč na sebe tedy pokaždé křičí, pokud prosazují stejnou věc.

„Co jsou templáři?“ zeptala jsem se místo toho.

Otec ukázal na sebe, na matku a potom začlenil do kruhu i mě. „My jsme templáři. My všichni. Zavázali jsme se udělat ze světa lepší místo.“

Líbilo se mi, jak to znělo. Líbilo se mi dělat ze světa lepší místo. „Jak to děláte, papá?“

Usmál se. „Ach, to je velmi dobrá otázka, Élise. Jako v každém jiném velkém, starodávném spolku i v tom našem se názory na to, jak nejlépe dosáhnout našich cílů, různí. Jsou tu lidé, kteří věří, že bychom měli s těmi, kdo stojí proti nám, bojovat. Jiní věří v mírové šíření naší ideologie.“

„A ta je jaká, papá?“

Pokrčil rameny. „Naše heslo zní: ‚Ať nás provází Otec porozumění!‘ Víš, templáři totiž vědí, že navzdory všemu lidé skutečnou svobodu a odpovědnost nechtějí, protože představují příliš velké břímě, které mohou nést jen osoby s tou nejsilnější myslí.

My věříme, že lidé jsou v podstatě dobří, snadno se ale nechají svést k podlostem, lenosti a korupci, potřebují proto dobré vůdce, které by mohli následovat – vůdce, kteří nebudou chtít zneužít tyto negativní vlastnosti, nýbrž se pokusí pozvednout ty kladné. Věříme, že jen tak může být zachován mír.“

Doslova jsem cítila, jak se mi rozšiřují obzory. „Doufáte, že takto povedete lid Francie, otče?“ zeptala jsem se.

„Ano, Élise, přesně v to doufáme.“

„Jak?“

„No, dovol, abych se tě zeptal – jak si ty myslíš, že bychom měli?“

Mysl jsem měla jako vymetenou. Jak si já myslím? Připadalo mi to jako ta nejtěžší otázka, jakou mi kdy položili. Neměla jsem nejmenší tušení. Hleděl na mě laskavě, já ale věděla, že čeká na odpověď. Pohlédla jsem na matku, která mi povzbudivě tiskla ruku a očima na mě naléhala, a já proto použila to, co jsem ji slyšela říct panu Weatherallovi a paní Carrollové.

Řekla jsem: „Monsieur, myslím, že náš současný král je nenapravitelně zkorumpovaný, že jeho vláda tráví Francii a že pokud chceme vrátit lidem víru v monarchii, musíme krále Ludvíka sesadit.“

Moje odpověď ho zaskočila. S překvapeným výrazem tázavě pohlédl na matku, která ale jen pokrčila rameny, jako by říkala, se mnou to nemá nic společného, i když jsem papouškovala její vlastní slova.

„Chápu,“ řekl. „No, matku tvůj názor nepochybně potěšil, Élise, protože v tom ohledu nejsme zcela zajedno. Ona věří ve změnu, podobně jako ty. Já ale vím, že panovník je daný Bohem, a věřím, že dokonce i zkorumpovaného monarchu je možné přesvědčit o tom, že jedná špatně.“

Po dalším tázavém pohledu a pokrčení ramen jsem rychle pokračovala: „Existují i jiní templáři, papá?“

Kývl. „Ano, po celém světě. Slouží řádu nebo jsou aspoň nakloněni našim cílům. Jak jste ale dnes s matkou zjistily, máme i nepřátele. Stejně jako náš starobylý řád doufá, že přetvoří svět k obrazu svému, jiný řád stojí proti nám a má stejně tolik stoupenců věrných jeho cílům. My toužíme osvobodit lidi od odpovědnosti volby a být jejich strážci, druhý řád ale touží nastolit chaos a anarchii, protože trvá na tom, že každý člověk má myslet sám za sebe. Chce, abychom odložili tradiční způsob myšlení, který sloužil lidstvu tisíce let, a přijali jiný druh svobody. Ti lidé si říkají asasíni. Věříme, že to byli právě oni, kdo vás dnes napadl.“

„Ale, já tě slyšela říct, že si nejsi jistý…“

„Řekl jsem to jen proto, abych umlčel hlasitější členy řádu, kteří volají po válce. Mohli vás napadnout jen asasíni, Élise. Jen oni by měli tu drzost zavraždit Jeana a pokusit se zabít ženu velmistra. Nepochybuji o tom, že se nás snaží destabilizovat. Tentokrát selhali. Musíme se postarat o to, aby opět selhali, pokud to zkusí znovu.“

Kývla jsem. „Ano, otče.“

Pohlédl na matku. „No, předpokládám, že tě dnešní jednání tvé matky překvapilo?“

Nepřekvapilo. O to se postaralo naše „tajné“ setkání s vlkem.

„Ano, monsieur,“ řekla jsem a zachytila matčin pohled.

„Tyto dovednosti musí mít všichni templáři. Jednoho dne nás povedeš. Než se tak ale stane, budeš zasvěcena jako templářka, a ještě předtím se naučíš způsoby našeho řádu. Od zítřka se začneš učit bojovat.“

Opět jsem zachytila matčin pohled. Já už se bojovat učila. Víc než rok.

„Chápu, že je toho na tebe asi moc, Élise,“ pokračoval otec, zatímco se matka červenala. „Asi sis představovala, že budeš žít podobně jako ostatní dívky tvého věku. Mohu jen doufat, že ti tvá odlišnost nebude působit úzkost. A že uvítáš možnost naplnit svůj osud.“

Vždycky jsem si myslela, že nejsem jako ostatní dívky. Teď už jsem to věděla jistě.

vii.

Další den ráno mě Ruth oblékla na vycházku v zahradě. Obskakovala mě, mlaskala a mumlala si pro sebe, že bych po tom, co se stalo včera, neměla podobně riskovat, že jsme jen taktak unikly zlému muži, který nás přepadl; a že jsme s matkou mohly skončit mrtvé v uličce nebýt tajemného džentlmena, který šel zrovna kolem a lupiče zahnal.

Takže tohle řekli služebnictvu. Tolik lží, tolik tajemství. Vzrušovalo mě vědomí, že jsem jedním ze dvou lidí – no, ze tří, pokud jsem počítala i lékaře –, kteří znali celou pravdu o tom, co se včera stalo, že patřím k vybranému okruhu, který věděl, že to byla matka, kdo útok odrazil, ne nějaký tajemný muž – a že jsem jednou z mála vyvolených, kteří znají pravdu o tom, co moje rodina ve skutečnosti dělá, nemluvě o mé vlastní úloze v celé věci.

To ráno byl můj život prozářený sluncem. Všechny vérités cachées konečně dávaly smysl. Pochopila jsem, proč se naše rodina zdála jiná, proč jsem nikdy nezapadala mezi ostatní děti. Bylo to proto, že cesta k mému osudu vedla jiným směrem, a to už od začátku.

A ze všeho nejlepší bylo: „Tvá matka tě všechno naučí,“ řekl otec, vřele se na matku usmál a ta naopak nasměrovala jeho lásku na mě. Pak se ale zarazil. „No, možná ne všechno. Asi bude lepší, když v záležitostech ideologie budeš poslouchat svého otce velmistra.“

„Françoisi,“ pokárala ho matka, „naše dítě si udělá vlastní názor. Musí dospět k vlastním závěrům.“

„Lásko, proč mám takový dojem, že dnešní události nebyly pro Élise tak velkým překvapením, jakým měly být?“

„O čem asi podle tebe my ženy na procházkách hovoříme, Françoisi?“

„O botách?“

„No, ano,“ připustila, „opravdu se bavíme o botách, ale o čem ještě?“

Pochopil a zavrtěl hlavou nad tím, jak mohl být tak slepý a nevšimnout si, co se děje přímo pod jeho nosem.

„Věděla o řádu už dřív?“ zeptal se.

„Ne tak docela,“ odvětila, „odvažuji se ale říct, že byla na tvé odhalení připravena.“

„A zbraně?“

„Dostalo se jí jistého výcviku, ano.“

Otec mi pokynul, abych vstala. „Podíváme se, jestli už ses naučila en garde, Élise,“ řekl a sám zaujal postavení s pravou paží zvednutou a ukazovákem nataženým namísto čepele.

Poslechla jsem. Pohled, kterým otec střelil po matce, zatímco mě obcházel, říkal, že na něj udělala dojem, a já si užívala jeho chvály. „Je pravačka jako otec,“ zasmál se, „ne levačka jako matka.“

Zhoupla jsem se lehce v kolenou, abych vyzkoušela svoji rovnováhu, a otec se na mě opět usmál. „Cítím ve výcviku naší dcery ruku jistého Angličana, Julie?“

„Pan Weatherall mi pomáhá vyplnit Élisin volný čas, ano,“ potvrdila lehce.

„Chápu. Zdálo se mi, že ho tady vídám častěji než dřív. Pověz, pořád má pro tebe slabost?“

„Françoisi, zahanbuješ mě,“ vyplísnila ho matka.

(V tu dobu jsem samozřejmě netušila, co tím myslí. Teď už to ale vím. Když jsem pana Weatheralla nedávno v noci viděla, byl to zlomený muž. Ach, teď už to vím.)

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Assassin's Creed: Jednota.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.