Šamanova pomsta

Vyšlo také v tištěné verzi

Vyrobeno pro společnost Palmknihy - eReading

Vasilij Mahaněnko

Šamanova pomsta – e-kniha

Copyright © FANTOM Print, 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

CESTA ŠAMANA

LitRPG v nakladatelství

FANTOM Print

Cesta šamana - Vasilij Mahaněnko

Úkol přežít

Kartosský gambit

Tajemství Temného hvozdu

Hrad fantomů

Karmadontova šachovnice

Šamanova pomsta

Válka klanů *

Obránce perimetru - Michael Atamanov

Sektor osm

Za smrtí

Nová smlouva *

Hra bez pravidel *

* Připravujeme

Originally published in English under the title Shaman´s Revenge and The Hour of Pain by Magic Dome Books, 2017

Copyright © V. Mahanenko 2017

Cover Art © V. Manyukhin 2017

English Translation © Natalia Nikitin 2017

Czech Translation © Martin Kapalka

ISBN 978-80-7594-032-2 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-739-8993-4 (ePub)

ISBN 978-80-739-8994-1 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

1. kapitola

Procitnutí

„Vylez!“ rozkázal mužský hlas tak chraplavě, jako by jeho vlastník delší dobu bojoval s nachlazením a léčil si ho zmrzlinou. „Nebo tam chceš ležet napořád?“

Nedokázal jsem vyvinout dostatek sil pro opuštění kapsle, ačkoli se její kryt odsunul už před delší dobou. Před očima mi bzučely zářivky, které jsou standardním vybavením jakékoli kanceláře či v tomto případě zařízení pro bývalé vězně propouštěné z vězeňských kapslí. Dál jsem hleděl do prázdna. V hlavě jsem měl hrozný zmatek, a proto jsem se jako záchranného kruhu držel jediné informace. Jsem volný! Já, Daniel Mahan, který musel snášet zlobu celého města, jsem opět nabyl svobody! Dokázal jsem osm let uvěznění vyměnit za pouhých jedenáct měsíců hraní.

Přesto mě ta myšlenka nenaplňovala štěstím.

V hlavě se mi neustále objevovala a mizela věta, kterou mi Anastaria vmetla do tváře: „Teď už jsi zbytečný.“ Snažil jsem se vyčistit si hlavu, ale posledních třicet minut mého pobytu v Barlioně se mi do myšlenek vracelo jako hozený bumerang.

„Hej, ty tam! Žiješ?“ V hlase jsem rozpoznal náznak obav a zničehonic se nade mnou objevil vousatý obličej. Pravé oko měl zakryté páskou, stejně jako část jizvy podobné blesku, která se táhla od čela až ke spodní čelisti. „Vypadáš v pořádku. Proč nevstáváš? Ostatní vězňové z kapslí vystřelili jako náboj z pistole a začali líbat zem. Ale ty tu furt ležíš. Stalo se ti něco?“

„Analýza pacientových funkcí kompletní,“ ozval se o několik sekund později robotický hlas. „Pacientův organismus funguje normálně a nebyly odhaleny žádné problémy. Fyzický stav je na 88 %.“

„Koukej, nemám čas se zabývat tvýma problémama, ať jde o cokoli. Čeká mě dnes další desítka propuštění. Takže sebou hni a vylez ven. Propustili tě předčasně, takže si pro tebe někdo asi za půl hodiny přijde. Do té doby musíš počkat na recepci… Hej! Slyšíš mě vůbec? Kvákni něco!“

„Slyším, slyším,“ zamumlal jsem a snažil se aspoň na chvíli zapomenout na myšlenky honící se mi v hlavě. Nechtěl jsem si vybít vztek na tomhle chlápkovi, který už tak musel mít život dost na houby. Proto jsem jen počkal, až se přepážka odsune bokem, a vstal jsem. Zhluboka jsem si povzdychl. Hlava se mi začala okamžitě točit a před očima se mi roztančila světýlka. Přesto jsem se přinutil zůstat sedět. Nechtěl jsem být nadále slabý. Je čas zesílit.

„Když půjdeš rovně a zahneš doleva, dojdeš do sprch,“ promluvil muž a odstoupil od kapsle. „Budou tam na tebe čekat i šaty. No, nejsem tvoje chůva. Určitě sám brzo zjistíš co a jak. A mimochodem – gratuluju! Propuštění před uplynutím trestu je podobné jako získat level. Možná i dva, řekl bych…“

S těmi slovy se technik otočil a vydal se za jinými úkoly. Já jsem pomalu sestoupil z kapsle na podlahu a udělal jeden krok směrem ke dveřím, na které před chvílí technik ukázal. Bohužel jsem na druhý krok neměl dost sil…

Neumím vysvětlit, co se stalo, ale jakmile jsem se odhodlal k druhému kroku, nohy přestaly přijímat příkazy, celým tělem mi projela šílená bolest, zkroutily se mi svaly a v hlavě mi najednou vybuchla stovka rachejtlí. Navíc mě napadly podivné, ale zajímavé myšlenky. Získán úspěch: opustil jste vězeňskou kapsli. Odměna: dva levely! Skvělé, ale kde je ten hřejivý pocit, který jsem dřív cítil?

V průběhu jedenácti měsíců strávených ve hře jsem si navykl na zažívání příjemného pocitu, který mě odměňoval za dosažení nejrůznějších milníků. Postupem času jsem ho přestal vnímat. Jen ve výjimečných případech, jako například při zisku několika úrovní klenotnické profese, jsem padal na kolena ve sladkém opojení a podvědomě se připravoval na výtvor dalšího mistrovského díla. Dávka příjemného pocitu znamená pro vězně strašně moc.

Teď jsem však s mdlým zasténáním dopadl na podlahu. Tělo jsem prakticky necítil. Touha po příjemném pocitu zastřela vše okolo.

„Je ti mdlo?“ prorazil mlhu posměšný technikův hlas. „To je normální. Chvíli počkej. Za pár minut se budeš cítit líp. Stává se to všem…“

Svaly se mi znovu bolestivě stáhly, a proto jsem zaúpěl a stočil se do klubíčka. Touha po „dávce“ byla nesnesitelná. Zčistajasna jsem si velice zřetelně uvědomil, že příčinou mého zmaru je starý technik! To on mě pustil z kapsle! To on mi nechtěl dovolit užít si dávku štěstí! To on…

„No tohle! Musíš to mít v sobě zažrané dost hluboko,“ pronesl překvapený hlas, když jsem zavrčel a začal se plazit technikovým směrem, abych mu ukousl nohu. „Dobrá. Dám ti ještě jednu poslední dávku. Však tě to nezabije. Užijte si ji, dokud můžeš.“

Ramenem mi projela ostrá bolest, kterou následovala teplá a překvapivě příjemná vlna krásného pocitu prostupující celým tělem. Svaly se uvolnily, kosti přestaly tančit a vědomí opět vnímalo své okolí. Převalil jsem se na záda a ani v nejmenším mi nevadila skutečnost, že ležím na tvrdé podlaze nahý. Pohled jsem upřel na bílý strop, kde svítily již zmíněné zářivky a okolo nich se procházeli jednorožci sbírající kytice květů. Je to divné, ale nepamatuju si, že by Ishni měla paže. Jednorožci vlastně připomínali spíš kentaury, kterým z čela vyrůstal roh.

„Myslel jsem, že jsi ve hře strávil jen rok. Jak je možné, že tě do sebe tak vtáhla?“ Technikův jednooký obličej zakryl výhled na jednoho z kentaurů, který se právě posadil a začal švitořit.

„Vnímání reality na 35 %. Pacient se nachází v černé úrovni závislosti. Doporučená doba rehabilitace: dva měsíce a patnáct dní,“ shrnula lékařská umělá inteligence můj stav, zatímco já jsem fantazíroval o tom, jak na ni vyvolávám elementála…

„Černá úroveň?“ Technikovo jedno oko se ještě víc vykulilo a z mého pohledu se z něj stal hrůzný kyklop. Zkuste si po takovém zážitku věřit NPC! Vždyť mi tvrdili, že všechny kyklopy zabili! A teď tu jeden stojí přímo přede mnou. „Víš, že mě docela zajímá, co se ti přihodilo?“

Kyklop odstoupil a já jsem znovu spatřil veselého kentaura. Bavil se sbíráním květů a prozpěvováním. Najednou však vzhlédl, stáhl ohon mezi nohy a padl na zem. Po obloze letěl pán tvorstva – černý drak.

Drak mě fascinoval svou silou a krásou a jeho ladný let vzduchem korigovaný obrovskými křídly působil okouzlujícím dojmem. Byl to skutečný vládce tohoto světa. Nikdo a nic ho nemohlo svrhnout z pomyslného trůnu. Dokonce ani sirény.

Sirény…

Anastaria…

Barliona…

Jsem Daniel Mahan, bývalý vězeň.

Drak naposled zamával křídly a zmizel. Strop se vrátil zpět k sněhobílé barvě.

„Vnímání reality na 85 %. Pacient se nachází ve žluté úrovni vnímání reality. Doporučená doba rehabilitace: patnáct dní,“ zareagovala na změnu stavu umělá inteligence.

„Ehm,“ odkašlal si technik. „Co se to děje? Nejdřív černá a po chvíli žlutá. Poslyš, asi za deset minut se dostaví doktor. Ať si s tebou poradí. Dej si sprchu a bude tam na tebe čekat tvoje oblečení. Já mám svých problémů dost.“

Rychle jsem se posadil a neucítil jsem žádné potíže. Slabost, nevolnost i touha po další „dávce“ zmizely. Celé mé vědomí pohltil jeden jediný pocit. Nenávist. Netušil jsem, že tuhle hroznou emoci dokážu vůbec cítit, ale právě teď mi připomínala obrovský píst, který pohání vpřed můj o štěstí připravený organismus. Nenávist prostupující celým mým tělem byla tak nesmírná, že jsem přesně věděl, co bych udělal, kdyby se přede mnou teď objevila Stacey. Nerozpakoval bych se a… Ale ne, neměl jsem zájem vrátit se do dolu. Musím jednat daleko promyšleněji. Musím… musím se pomstít. Nejdřív si musím rozmyslet, jakým způsobem se pomstím. Po ukončení rehabilitace se budu zabývat především tímhle tématem.

„Vnímání reality na 100 %. Pacient se nachází v zelené úrovni vnímání reality. Doporučená doba rehabilitace: pět dnů.“

„To není možné!“ vyhrkla doktorka, když si pročetla lékařský výpis. Tablet s daty opatrně držela ve svých tenkých prstech s dlouhými nehty ozdobenými celkem složitými ornamenty. Doktorka ke mně několikrát od tabletu překvapeně vzhlédla, jako bych byl duch. Bílý plášť nedokázal ukrýt její ladné křivky, které naznačovaly, že často vstupuje do kapsle pro virtuální realitu nebo chodí do fitka. Peníze bych vsadil na první možnost, protože fitcentra již nejsou moc v kurzu. „Danieli, jak se cítíte?“

„Pokud jde o mě, diagnóza umělé inteligence vypadá v pořádku,“ pokrčil jsem rameny, jelikož jsem se nechtěl pouštět do zbytečného polemizování. Neměl jsem zájem vysvětlovat důvody, proč se mi podařilo vrátit se do reality. Bylo to jen a pouze mezi mnou a klanem Fénix. Nikdo jiný se do toho šťourat nemusí. Když jsem se sprchoval a oblékal, skálopevně jsem se rozhodl, že se prostě chci pomstít. Nezáleželo mi na tom, kdy k pomstě dojde. To už vyplyne z okolností. Jasně jsem si řekl, že jednoduše nemůžu nepotrestat činy Fénixu a svých takzvaných kamarádů. Jinak bych se už sám sobě ani nemohl podívat do očí.

„Tady se píše…“ Doktorka se zakoktala a znovu na mě vzhlédla modrýma očima. „Ale to je nemožné! Za dvanáct let praxe se mi ani jednou nestalo, že by se některý z vězňů dokázal posunout z černé úrovně závislosti sám!“

„Všechno je jednou poprvé,“ poznamenal jsem a změnil téma: „Doktorko, můžete mi říct, jestli mi dorostou vlasy? Nelíbí se mi představa, že budu do konce života plešatý.“

„Říkejte mi Lucie,“ povzdechla si žena, protože pravděpodobně dospěla k názoru, že ze mě v tuto chvíli nedostane další informace. „Vlasy vám dorostou, nemusíte se bát. Kapsle obsahují speciální složky, které blokují jejich růst. Danieli, než se vydáme do rehabilitačního centra, ráda bych provedla jeden malý test. Potřebuji však vaše svolení. Mohu vám za vašeho plného vědomí přečíst mozkové signály, nebo jste proti?“

„Ale klidně čtěte. Nemám co skrývat,“ odpověděl jsem vlídně. Na začátku naší konverzace jsem si nevědomky spojil Lucii se Stacey a neustále hledal jakákoli vodítka. Nyní mi připadalo, že se s doktorkou již delší dobu známe, a proto jsem ji nechtěl zklamat odmítnutím. Kromě toho je přece doktorka a kdo říká doktorovi ne? Jen velmi nemocní lidé…

Vysvětlili mi, že vzdálenost dvou set kilometrů, která odděluje věznici a rehabilitační centrum, urazíme přibližně za hodinu. Podle doktorky existuje sedm barevně odlišených úrovní závislosti na hře a pocitech vyvolaných levelováním. Nejtěžší závislost je černá a nejlehčí zelená. Navíc čím těžší je závislost, tím dál se příslušné rehabilitační centrum od věznice nachází. Doktorka se mě snažila přimět ke konverzaci o smyslu života a mém budoucím místu v reálném světě, ale já jsem jen mlčky hleděl na ubíhající stromy a postupně spřádal plány k pomstě.

Nejdřív ze všeho musím získat zpět svého šamana. Budou mi ho muset přesunout z vězeňských serverů na veřejné, ale prostě s ním chci znovu hrát. Neměl jsem nejmenší zájem na tom začínat opět od nuly. Vždyť mám k dispozici pořádné monstrum!

Za druhé se okamžitě vydám do Anhursu a budu požadovat audienci u císaře nebo Nejvyšší kněžky. Ani nevím, kdo z nich je odpovědný za svatby. Požádám o rozvod s Anastarií a navrácení mého osobního vlastnictví. Tedy toho, co mi Anastaria ukradla z batohu. Musím se ohledně tohoto bodu nejdřív poradit s barlionským právníkem. Jsou předměty ukradené z batohu považovány za kořist? Pokud ne, poženu Anastarii k soudu. Pokud ano… No, nad tím se raději nechci zamýšlet. Jen velice nerad bych se rozloučil s šachovnicí.

Za třetí se musím vypořádat se svým klanem. Už mi k ničemu není, jelikož nebudu mít čas na jeho spravování. Nechci si přidělávat těžkosti s odpovědností za herní organizaci, i kdyby v ní mělo být jen deset lidí. Až se vrátím do hry, se všemi zbývajícími hráči se rozloučím a oficiálně klan zruším… Anebo ne, nechám si ho jen pro sebe. Nerad bych přišel o mazlíčka.

Za čtvrté. Altameda a obří delfínoliheň patří mezi můj nejvzácnější majetek. Obojí velmi zatíží můj rozpočet a táhlo by mě to ke dnu. Jelikož Leite, který se staral o finance mého klanu, již není mým přítelem, musel bych se otázce peněz věnovat sám. Celkem vzato mi zbývá jediná možnost. Prodat Altamedu jinému klanu, k čemuž bych se uchýlil jen velmi nerad. Jinou cestu však bohužel nevidím.

Kolik peněz mi vlastně zbylo? Když jsem potvrzoval odchod ze hry, před očima mi problesklo číslo 140 milionů. Před osmnácti měsíci by se mi o takové sumě ani nezdálo, ale teď… Sto milionů jsem utratil za své propuštění. Nějaké další peníze odejdou na výplaty zbytku hráčů, dokud je nevykopnu. V každém případě by mi mělo zbýt asi třicet milionů. Ruku do ohně za to nedám. Třicet milionů… Možná bych si je měl vybrat, koupit si luxusní dům a pokojně žít, aniž bych si na Barlionu znovu vzpomněl. Mohl jsem studovat a pak si najít dobrou práci. Jaký by asi byl život bez Anastarií, Ehkillerů a Fénixu? Co je vlastně špatného na tom poslat je všechny do háje?

No například fakt, že by mi to hrabivý křeček a chamtivá žába až do smrti neodpustili. Jednoho z této dvojice ještě zvládnu ukočírovat, ale pokud by se na mě vrhli oba najednou, budu naprosto bezmocný. Chci zpět vše, co mi patří, a chci potrestat ty, kteří mi všechno sebrali. Během toho by vůbec nebylo špatné donutit klan Fénix zavřít krám. Tato myšlenka však přinesla další dvě otázky.

První z nich zní: Jak vlastně můžu zničit klan ve hře?

A druhá: Jak můžu sám sebe ochránit před Anastarií a Hellfirem v reálném světě? Nějak jsem si nedokázal představit, že by mou snahu uškodit jejich klanu přivítali, a pokud by se se mnou nedomluvili ve hře (a něco takového bude neskutečně složité), budou si mě možná chtít vyhledat v reálu.

Měl bych snad sepsat stížnost u policie? To by mě zajímalo, co bych do ní napsal. Třeba: Chystám se zabít přední hráče Malabaru, a proto se bojím o svůj reálný život? Pravděpodobně by mě nechali odvézt do blázince, abych s větrnými mlýny bojoval raději tam. Tato možnost nebyla reálná. Musím vše co nejpečlivěji promyslet. Proto bych se měl vrátit k první otázce. Jak co nejlépe uškodit hernímu klanu?

Všechny zabít? Hmm… To je skutečně krutý trest, když si vezmu rozdíl mezi našimi levely. Najmu si žoldnéře, kterým dám za úkol je dokola zabíjet? Větší hovadinu bych vymyslet vážně nemohl. Tato možnost sama o sobě nemá budoucnost, ale mohla by se stát součástí nějakého většího plánu, bude-li třeba.

Jediným opravdu citlivým místem každého klanu jsou finance. Musel jsem něco provést s penězi Fénixu. Nějakým způsobem je obrat a pak… Ale jak je vlastně oberu? Zlato je pokládáno za nezcizitelný majetek, a proto je hacknutí účtů Fénixu rychlou zkratkou zpátky do dolu. Na krádež jejich legendárních předmětů potřebuji další hráče. Jediný způsob, jak můžu jejich klanu ublížit, ukazuje na úplné zničení. Hrady jim přece obléhat nemůžu…

„Co se stalo, Danieli?“ zeptala se s obavami v hlase doktorka, když jsem vyskočil na místě a málem se praštil o strop vozu. Vytáhla analyzátor a přiblížila mi ho k očím. Ten však znovu potvrdil, že je mé vnímání reality na 100 % a úroveň závislosti je v zelené barvě.

„Nic, jen mě něco napadlo,“ ujistil jsem ji a otočil se zpět k oknu. Nemusím jejich hrady obléhat. Mám přece Altamedu!

Bylo mi známo, že jediná loď stojící deset milionů zlatých je celým Anastariiným majetkem. Když vezmu v potaz, jak jednoduše se s tak vysokou sumou rozloučila, bylo by hloupé aktivovat delfínoliheň a platit za ni. Výsledek by zdaleka nedosahoval množství vložených investic. Navíc bych musel čekat hrozně dlouhou dobu, než hráči na jižní části kontinentu dosáhnou pozitivní reputace u pirátů a nakoupí si vlastní lodě, a navíc neexistuje záruka, že členové Fénixu vyrazí na moře. Proto je odplata mířená z moře nerealistická. Ale mám eso v rukávu – Altamedu!

Díky speciální vlastnosti mého hradu jej mohu každé tři měsíce zdarma přesunout na nové místo. Dřívější přesun mě bude stát přibližně deset milionů zlatých. Pokud bych poskládal dohromady větší množství hráčů, kteří by se postarali o obranu fénixáckého hradu a následně do jejich trosek vyslal hledače pokladů, stejně jako jsme to svého času udělali s Glarnisem… Je mi známo, že Fénix vlastní sedm hradů. Nejsilnější hrad je na 29. úrovni a nejslabší na 18. Vylepšení hradu tak vysoké úrovně je obří investice, a pokud by se mi podařilo všechny jejich hrady snížit na první úroveň… Nooo, taková odplata se mi zamlouvá daleko více než jen pouhé nahánění hráčů.

Touha získat zpět svého šamana pořádně zesílila, protože mi Anastaria bezstarostně předala kopii své mapy, na které bylo umístění hradů Fénixu zaneseno. V šamanovi jsem tedy měl přístup k přesným souřadnicím každého hradu, a proto jsem měl reálnou šanci na odplatu. Další krok byl najít lidi, kteří by se mnou spolupracovali.

A navíc i zjistit, jak se věci mají s mým hradem…

Podle císařova požadavku musel majitel strávit na území hradu celé tři měsíce. Celý měsíc jsem poslušně žádost vykonával, ale pak jsem se odpojil ze hry. Proto jsem měl další otázku na herního právníka. Můžu legálně ztratit nárok na hrad, když byla má přítomnost v hradu přerušena z důvodu rehabilitační doby, která je taky povinná? Když se na celou záležitost podívám logicky, měla by mi Altameda zůstat, ale chtěl jsem si být jistý. Nesmím připustit žádné chyby.

Navíc jsem chtěl připravit Fénix o jejich úkoly. Bez scénářů jim nepřibude kořist, ale platy členů je potřeba vyplácet i nadále. Je smutné, že něco takového nezvládnu sám. Musel jsem spolupracovat s Etamzilatem a Undigitem. Jsem si jistý, že vylepšování finančního stavu jejich klanů je i u nich jednou z priorit.

Co dalšího mohu ve hře dokázat? Není možné herní postavu úplně zničit či jí nějak značně ublížit. Počkat! Prokletý tvůrce! Existuje šance, že prokleté šachovnice jsou výtvorem Korporace a já byl přinucen je vyrobit jen jako prostředník. Podle popisu nešlo šachovnici vyrobit znovu, ale stojí to za snahu. Podaří-li se mi spojit postavu s jistým hodně specifickým požadavkem, může to být další hřebík do rakve Fénixu.

Kvůli poslednímu bodu se navíc musím setkat s Kreelem a zjistit, kde a jak se mu podařilo vykopat Rogzarův krystal. Pokud si dobře vzpomínám, popis předmětu zněl přibližně takto: -75 % rychlosti pohybu; -50 % všech statistik; -90 % regenerace zdraví, many a energie; -90 % získaných zkušeností. Nemůže být prodáno, vyhozeno, ukradeno či zničeno. Něco tak krásného si přece přeje být umístěno do inventáře Anastarie, Barsiny, Leita a dalších členů klanu hořícího kuřete. Musím využít jakékoli příležitosti, která se mi nabídne.

„Jsme tu,“ promluvila doktorka a její hlas mě vytrhl z příjemného plánování pomsty. Hlavní body jsou dány. Zbývalo je zkontrolovat, propracovat, zavrhnout neproveditelné části a zamyslet se nad dalšími možnostmi. Pomsta je tak opojně sladká!

Nazývat ústav, kam mě dovezli, rehabilitačním centrem, žádalo velkou dávku představivosti. Představoval jsem si obří budovu obehnanou ostnatým drátem, protože jejím úkolem přece mělo být zadržení vězňů. Očekával jsem mříže v oknech, aby z nich pacienti nevyskakovali, ale realita nemohla být odlišnější. Mechem obrostlý lesopark, úpravně zastřižený trávník, malé chatky, lidé v bílých pláštích kráčející po chodnících nebo vysedávající na lavičkách a příjemný zpěv ptáků. Před očima jsem měl naprostou idylu. Chyběli jen roboti, kteří by jezdili mezi pacienty, nabízeli všem jídlo a pití a starali se o všechny možné potřeby, aby se lidé mohli soustředit jen na odpočinek. Když jsme přišli blíž, všiml jsem si, že několik lidí hraje na kurtech ležících za budovami tenis. Jiní plavali v bazénu a další pracovali v malých dílničkách se dřevem či vypalovali keramické výrobky. V jednom vzdálenějším domě jsem si všiml kováře, který kladivem zuřivě bušil do kusu železa, ale z nějakého důvodu ke mně nedoléhal zvuk úderů. Všiml jsem si silového pole obklopující budovu, které hlasité zvuky nepropouštělo do okolí. Podobné pole se nacházelo i okolo cvičišť pro atlety a zajišťovalo, aby odpočívající osoby nerušil jediný hlasitější zvuk.

„Zde strávíte následujících pět dnů,“ oznámila mi s úsměvem Lucie. „Následujte mne, prosím. Musíme oznámit váš příchod, vyřídit implantát i monitorovací zařízení a zajistit vám lůžko. Seznámíme vás se seznamem procedur, které vám analyzátor předepsal, ale nebudeme vás zatěžovat přílišnou spoustou informací. Raději si odpočiňte, naberte síly a především se snažte být produktivním členem společnosti…“

Na konci druhého dne v rehabilitačním centru jsem téměř vyl nudou. Nedokázal jsem si vzpomenout ani na jedinou chvíli, kdy bych během uplynulého roku nedělal vůbec nic. Samozřejmě kromě času, který jsem strávil spánkem. Pořád bylo co na práci. Jeskyně, zvyšování úrovně klenotnictví nebo jiné úkoly. Proto mi čas v Barlioně utekl, jako když si pustíte video ve zrychleném režimu. Zato tady…

Lenošil jsem na trávě, spal jsem, podstupoval jednotlivé procedury, znovu lenošil, spal, lenošil… Několikrát jsem se chtěl zabavit sportem, ale tenis ani fotbal mě nikdy nebavily, a proto mi takový pohyb nepřinášel žádnou radost. Vrátil jsem se ke střídání spánku s lenošením, docházel na procedury a vracel se na trávník. Pouhá myšlenka, že budu muset v tomto režimu strávit další tři dny, mi křivila obličej. Musím se nějak zabavit.

„Je obsazeno!“ vyštěkl kovář, aniž by se na mě ráčil podívat. „Je tu jen jedna výheň a já od ní nehodlám odejít. Pokud s tím máte problém, skočte si k sanitářům!“

„Výheň nepotřebuju,“ odpověděl jsem a zamračil se. Horký vzduch kovárny mi nebyl vůbec příjemný. Když jsem si o své situaci promluvil s lékařem a vysvětlil mu, že se potřebuji zabavit, velice dobře mi poradil: zkuste vyrobit něco v reálném světě, jako jste byl zvyklý vyrábět v Barlioně. Druhého dne jsem se tedy vydal do kovárny, jelikož se všechny suroviny potřebné pro mou práci nacházely právě tam… a setkal jsem se zde s mrzutým kovářem, který si mínil chránit své místo.

„Tak zmizte! Pořád mě tu otravuje banda podivínů.“

Chvíli jsem hledal v policích klenotnickou soupravu, která byla přesnou dvojnicí té, s níž jsem pracoval v Barlioně. Tedy kromě váhy. S klenotnickou soupravou pod paží jsem vyběhl z kovárny a zamířil do příjemného klidu lesoparku. Silové pole nezadržovalo jen hluk, ale i horký vzduch. Přišlo mi, že je kovář vášnivým masochistou odhodlaným vybít si všechny roky strávené v Barlioně na kusu železa. Pochybuji, že by se na tento způsob rehabilitace zaměřil někdo, kdo by byl v dolech uvězněn méně než rok.

Posadil jsem se pod první jilm, který jsem potkal, a otevřel kufřík s klenotnickými pomůckami. Ihned mě zasáhl ostrý pocit nostalgie. Přestože uběhlo jen pár dní od chvíle, kdy jsem vyrobil šachové figurky, již dlouho jsem nepracoval přímo s nástroji. Vlastně už si ani nevybavuji, kdy naposledy…

Ruce, které dosud nikdy v reálu nedržely jádro formy, odlévací nádobu a další pomůcky klenotnických mistrů, se chopily špulky měděného drátu a několika nacvičenými obratnými pohyby smotaly první prsten i bez použití jádra. Němě jsem pozoroval plod své práce, zavrtěl hlavou a položil prsten bokem. Výtvor připomínal levnou cetku a neměl žádné speciální vlastnosti. Raději budu pracovat v designovém módu…

Ze všech stran mě obklopila známá temnota a v rukou se mi objevil další drát. A teď do práce! S normálními prsteny není žádná sranda, a proto zkusím drát zaplést a přidám k němu tenhle drahokam. Vedle se objevil obrázek jakéhosi průhledného drahokamu, který ležel v klenotnické soupravě. Pokud prsten ani po tomto zásahu nebude mít žádné vlastnosti, nevím, co dál dělat. Musel bych navštívit učitele a zeptat se ho, co dělám špatně. Nejdřív ze všeho však prsten hezky zapletu. Učil jsem se snad klenotnickému umění pro nic za nic?

„Pacient vstoupil do černé úrovně závislosti!“ Jakmile jsem vyrobil prsten a kochal se výsledkem, dolehly ke mně temnotou nějaké zvuky, které se neustále opakovaly: „Pacient vstoupil do černé úrovně závislosti! Pacient vstoupil do černé úrovně závislosti!“

Hluk byl tak otravný, že mě přiměl otevřít oči a zamrkat z jasného světla, které jako vždy vycházelo z mých rukou. Podařilo se mi vyrobit další mistrovský kousek. Objeví se spousta textu o postupu na vyšší úrovně a levely. Pár kroků přede mnou stála skupina chrabrých hrdinů: trpaslík, kterého jsem před chvíli rušil v kovárně, dva trollové snažící se trefit se do mě šipkami, obrovský ork škrábající se zamyšleně na hlavě a menší gnóm, který na paži mačkal nějaká tlačítka. Prostě obvyklá tlupa čumilů čekajících na můj nový výrobek.

„Shargak larange!“ vyhrkl gnóm směrem ke mně, myslím. Vrtěl jsem hlavou, jakože nerozumím jeho řeči, a chystal se promluvit malabarsky, kartossky a dalšími jazyky, které jsem se v Barlioně postupně naučil, abych se s ním pokusil dorozumět. V tu chvíli jsem však mezi stromy spatřil ji. Sirénu! Dvoumetrová bestie se ani nesnažila schovávat a ukazovala na mě trojzubcem. Ušklíbala se a užívala si svou nepolapitelnost. Čumilové pro ni nepředstavovali žádný problém, jen skutečný drak dokáže Anastarii porazit.

Ech… Jaká Anastaria?

Na celém těle mi naskočila husí kůže. No přece ta Anastaria, která…

„Pacient vstoupil do zelené úrovně závislosti!“ ohlásil analyzátor a naše okolí pohltilo ticho. Byl jsem tak plný nenávisti k sirénám a především k jedné konkrétní, že jsem nedokázal uklidnit třas rukou a upustil čerstvě vyrobený prsten na zem. Celý jsem se třásl. Hlavu mi plnil řev, ale přesto jsem postupně začal vnímat okolní svět v jeho reálných barvách. Zmizeli gnómové, orkové i sirény. Grr! Zabít tu sirénu by mi stejně vůbec nestačilo.

„Pokud mě slyšíš, kývni,“ pronesl nízký muž, kterého jsem pokládal za gnóma.

„Nejsem nějaká hračka, abych kýval na rozkaz,“ odsekl jsem a snažil se přijít k sobě. „Byl jsem mimo dlouho?“

„Asi pět minut,“ pronesl kovář. „Tvůj analyzátor řval tak hlasitě, že jsme na tebe museli hodit silové pole, aby se nevyrojili doktoři.“

Teprve teď jsem si uvědomil, že jsme uvnitř silového pole, které blokovalo veškerý zvuk.

„Díky,“ podařilo se mi vypustit z úst, když jsem pochopil, že kdyby mě v tom stavu objevili doktoři, poseděl bych si tu o dost déle než pět dní. Poslali by mě na kliniku a dva měsíce na mně prováděli všemožné testy.

„Jestli se odtud chceš dostat, nedělej zbytek času vůbec nic. Jenom spi,“ dodal kovář. „Na jednoho z nás nebudeme donášet. Každý z nás čas od času podlehne, ale kdyby tě viděli doktoři, okamžitě tě pošlou do centra pro žlutou úroveň závislosti. Věř mi, je to tam daleko horší. Měj se!“ Silové pole zmizelo a čumilové odešli za vlastními záležitostmi, jako by se nic nestalo. To je toho – kdosi vstoupil do černé úrovně závislosti a přestal vnímat realitu, no. Něco takového se tu, hádám, stává každý den.

Zvedl jsem prsten, kvůli kterému bylo tolik povyku, a ani jsem se nepodíval, jak vypadá. Prostě jsem ho jen vložil do kapsy a začal přemýšlet. Již dvakrát jsem přestal vnímat realitu a nemám nejmenší ponětí, proč se to děje. A to se mi vůbec nelíbí. Nebýt poslední půlhodiny v Barlioně, která hluboko do mě zasadila nenávist, nejsem si vůbec jistý, jestli by se mi bez dlouhodobého léčení podařilo vrátit se do normálního stavu. Jediné možné vysvětlení mohlo být to, že se Barliona stala preferovanou realitou mé mysli a já jsem se snažil svou představu vnutit reálnému světu.

Navíc se kvůli tomu vynořila další nepříjemná otázka. Co by se se mnou stalo, nebýt nenávisti k Anastarii? Když si představím, že bych zaplatil za propuštění penězi získanými z prodeje hradu, šachových figurek a Oka černé vdovy… Dokázal bych se po čase stráveném ve hře vrátit do reality, nebo bych se ocitl v nějakém vegetativním stavu a toužil jen po radostech života ve virtuálním světě? Nemyslím, že se mi odpověď na tuto otázku zamlouvá. Prostě bych si jen užíval létání v dračí podobě a nad sirénami se vůbec nezamýšlel. Tělem mi znovu projela ostrá nenávist a sevřela mi hruď jako ocelový svěrák. No to se na to podívejme! Znamená to snad, že bych té svini měl být vděčný za to, že mi dala možnost zůstat člověkem? To určitě!

Zbývající necelé tři dny rehabilitace jsem strávil jako vzorný pacient – žádné rychlé pohyby, slova, změny emocí nebo konflikty s okolím. Na všechny jsem se usmíval a dával celému světu (především lékařům) najevo, že se bez problémů adaptuji na novou realitu. Nepocítil jsem žádné další útoky fantazie, ale ani jsem nedovolil, aby ochladla žhavá nenávist k Anastarii. Neustále jsem si připomínal posledních třicet minut strávených ve hře. Odložil jsem dokonce i plány na pomstu, jelikož jsem si uvědomoval, že momentálně mám jen dětinské představy. Dokonce i plán použít vlastní hrad k útoku na fénixácké hrady měl jisté díry. Kdo mi například mohl garantovat, že si Altameda udrží 24. úroveň? Nikdo. Pochybuji, že by vývojáři normálnímu hráči jen tak předali možnost zničit všechny hrady předních klanů Barliony. Pravděpodobně by byla Altameda zničena, jakmile by dopadla na první hrad. Navíc jejich hrady stráží hráči, ne nějaký anděl. Jistě, Urusaiovi bylo dovoleno tímto způsobem na Glarnis zaútočit, pochybuji však, že by se mi jeho čin podařilo napodobit.

„Jak se cítíte?“ zeptala se doktorka při mém propouštění. Podle analyzátoru dospěla rehabilitační doba osoby jménem Daniel Mahan ke svému konci a dotyčný může být vypuštěn do divočiny.

„Velice dobře, děkuji za optání,“ ujistil jsem ji. Celých pět dní chodila Lucie okolo mě a snažila se objevit nějaké známky agrese, vzteku, či čehokoli dalšího, co by jí dovolilo si mě ještě nějaký čas nechat pod dohledem. Já jsem se ale hlídal. Žena nedokázala zjistit, jak se mi podařilo překonat závislost na černé úrovni tak rychle, a nejspíš dospěla k názoru, že šlo o chybu systému. Buď mě analyzátor poprvé špatně ohodnotil, nebo mě zaměstnanci propustili příliš brzo. Doufal jsem, že se přiklání k první možnosti.

„Mám pro vás dárek,“ pověděl jsem jí a snažil se změnit téma. „Jako památku na jednoho z vašich pacientů.“

Prohledal jsem si kapsy, až jsem našel drátěný prsten, který jsem vyrobil před pár dny, a položil jsem ho na stůl. Během pěti dnů jsem měl dost času na prohlížení své práce, a proto jsem nyní naprosto přesně chápal nepopsatelně překvapený doktorčin výraz. Před ní ležel rozmarně smotaný prsten pokrytý několika jednoduchými flitry a propletený látkou. Pokud by mě někdo požádal, abych prsten vyrobil znovu, zeptal bych se dotyčného, jestli se nepomátl. Holýma rukama takovouhle věc nikdo nevyrobí. Pro tuto práci je třeba speciální vybavení, které ve standardní klenotnické sadě neobjevíte. Nicméně zde byl důkaz, že ve stavu plného ponoření do hry dokáže má mysl vést ruce k vytvoření mistrovského díla. Kdybych tohle dokázal vyrobit v Barlioně, jistě by mi přibyl jeden nebo dva body Dovednosti…

„Podepište se prosím zde a zde, Danieli,“ pronesl sanitář, který mě přivedl z ubytovny. Předal mi mé věci a podal i klíče od bytu. „Výborně,“ dodal, jakmile se na dokumentu objevily dva mé podpisy. „Doufám, že se znovu nepotkáme. Vězení nikomu neprospívá.“

Pozoroval jsem odjíždějící auto s logem Korporace a počkal, dokud nezahnulo za roh. Zhluboka jsem si povzdechl a rozhlédl se. Během uplynulého roku se vůbec nic nezměnilo. Zelený park byl plný hrajících si dětí, matky s kočárky se procházely mezi stromy a povídaly si o poslední epizodě svého oblíbeného seriálu a důchodkyně v každém kolemjdoucím hledaly možného nepřítele lidstva. Můj domov si zachoval naprosto stejnou tvář. Chyběl jen Sergej žijící v pátém poschodí. Touhle dobou jistě polehává opilý někde pod keřem nebo se motá sem a tam ulicemi. Dlouhodobá nezaměstnanost a opakovaná předvolání imitátory zlomila kdysi dobrosrdečného chlapa, který teď přežíval na podpoře. Místo života jen chlastal a spal, aby mohl chlastat zase zítra. Úřady na osoby jeho typu velmi bedlivě dohlížely a objevil-li se u nich byť jen náznak agrese, okamžitě je odváděly do barlionských dolů. Sergejovi se však dařilo žít si svůj životní styl, aniž by komukoli ubližoval.

„Dobrý den, Danieli,“ pronesl mladý muž sedící na lavičce před mým panelákem. „Jmenuji se Alexandr. Můžete mi věnovat pár minut?“

Zmateně jsem se na muže podíval. Nemohlo mu být víc než dvacet a bez ohledu na teplé počasí na sobě měl oblek. Ani jsem nemusel být od přírody zvědavý nebo pozorný, abych si na klopě saka všiml malého odznáčku, které mi oznamovalo, že jde o člena Korporace.

„Můžu,“ pokrčil jsem rameny. Nemělo smysl se schovávat, a pokud si se mnou někdo přeje mluvit, proč mu nevyhovět? „Můžeme mluvit tady, nebo půjdeme ke mně do bytu?“

„Pojďme raději k vám domů. Venku je dost teplo,“ odpověděl Alexandr, povolil si kravatu a dal tím najevo, že zaměstnanci Korporace jsou také lidé a ne roboti, jak je ostatní vnímají.

Byt nás přivítal naprostým tichem a vrstvou prachu pokrývající prakticky veškerou volnou plochu. Před odchodem do vězení jsem vypnul systém pro filtraci vzduchu, protože jsem nepředpokládal, že ve hře strávím tak dlouhou dobu. Při pohledu na byt jsem posmutněl. Nemůžu říct, že by tu byly hromady prachu, ale rozhodně ho bylo dost na to, abyste zanechali otisky na všem, čeho se dotknete.

„Posaďte se.“ Vyhrabal jsem ze skříně prostěradlo a přehodil ho přes gauč, abych zakryl prach, a spustil jsem systém pro filtraci vzduchu. Jakmile Alexandr odejde, musím se podívat po úklidové firmě, protože takovýhle nepořádek rozhodně nezvládnu uklidit sám. „Dal byste si minerálku?“

„Určitě neodmítnu.“ Na mužově tváři se objevil plachý úsměv a sám jistě nedokázal pochopit, odkud se mezi maskulinními rysy vzal.

„V tom případě minutku vydržte. Zadám objednávku.“

Jak jsem správně předpokládal, Alexandr neodmítl ani jídlo, a proto jsem potěšeně objednal oběd pro dva. Jako praví diplomaté jsme hlavní téma odložili na chvíli, až se najíme, a zatím jsme diskutovali o počasí, o autech a o Barlioně.

„Díky za oběd. Při mé práci často ani nemám čas se najíst,“ promluvil Alexandr, čímž se z mého pohledu stal opravdovým člověkem a ne jen zdařilou robotickou napodobeninou. „Povězte mi, Danieli, jaké jsou vaše plány pro několik následujících let?“

„To se mě ptáte na dost dlouhodobé plány,“ usmál jsem se. „Já ani nevím, co budu dělat zítra!“

„Zeptám se jinak. Máte v úmyslu ponechat si postavu, se kterou jste poslední rok v Barlioně hrál?“

„Vážím si toho, že jste vynechal slova ‚vězení‘ a ‚důl‘,“ odpověděl jsem sarkasticky, ale hned jsem se z mužovy rozpačité reakce zastyděl. Vždyť to není jeho chyba, že jsem se tam ocitl. „Promiňte, to mi jen uklouzlo. Čekal jsem, že se mě na podobné věci budou ptát v rehabilitačním centru a ne až u mě doma.“

„Předpokládal jste správně, ale ve vašem případě se objevil malý háček. Chyba vybavení, které z nějakého důvodu přeneslo do kontrolního systému špatná data. Ve vašem případě je taková chyba dost překvapivá. Podle našich záznamů jste vstoupil do černé úrovně závislosti, ale pak jste se vrátil zpět do zelené. Varování o černé úrovni zůstalo v systému zaznamenáno, protože jde o závažný indikátor, a proto jste neměl být propuštěn dříve než za tři měsíce. Díky chybě v synchronizaci našeho systému jste opustil rehabilitační centrum dřív, ale nikdo z nás se nezabýval tím, co se stane s vaší postavou a penězi v jejím vlastnictví. A právě proto jsem tady.“

„Chápu. V tom případě mám pro vás jasnou odpověď. Byl bych rád, kdyby mi Korporace vrátila postavu, kterou jsem používal během svého uvěznění. Nechci nic měnit. Třída postavy, jméno, úspěchy a vše ostatní musí zůstat beze změny. Je to možné?“

„Samozřejmě. To je standardní proces, který používáme pro přenos účtů na veřejné servery.“ Alexandr si s úlevou oddychl a vytáhl tablet. „Potřebuji, abyste se mi podepsal sem a sem a celá procedura může vypuknout.“

„Skvěle!“ Již podruhé jsem se dnes podepsal a následně vrátil tablet jeho majiteli. „V tom případě vám děkuji za návštěvu.“

„Povězte mi, jste skutečně ten šaman Mahan?“

„Co myslíte tím ‚ten‘?“

„No, ten nejznámější hráč Barliony, o kterém vznikly dva filmy!“ vysvětlil Alexandr, začervenal se a dodal: „Ten, co rozpustil svůj klan…“

„Cože?“ nedokázal jsem potlačit překvapení. „Jak to myslíte, rozpustil klan?“

„No… vy… Všichni přece vědí, že Legendy Barliony přestaly existovat. Už je to týden… Vyhodil jste všechny hráče kromě sebe samého a Plinta, kterého teď loví fénixáci…“

„Můžu se zeptat, odkud máte tyhle informace?“ položil jsem muži otázku, protože mi nebylo jasné, o co jde. Co to ten chlap blábolí za nesmysly? Jak bych mohl rozpustit klan, který jsem s láskou vybudoval?

„Na webové stránce Anastarie,“ začervenal se ještě víc Alexandr, „se nachází rozhovor, ve kterém říká… Ale co vám to budu vyprávět. Můžeme se na to spolu podívat. Určitě tu máte počítač, že ano?“

„Ahoj, Anastario,“ pronesl moderátor jakéhosi programu. Podle jmen a klanových znaků nad hlavami všech postav se rozhovor odehrál v Barlioně. „Rád bych vám položil otázku, nad kterou si láme hlavu většina hráčů. Proč jste se vrátila do Fénixu? Všichni věděli, že Legendy Barliony jsou jednou z odnoží klanu Fénix, ale nikdo neočekával tak masivní odchod. Mohla byste nám říct, co se stalo?“

„Mezi mnou a Mahanem došlo ke konfliktu a v jeho důsledku přestal klan existovat. Prodali jsme strategické zásoby klanu a Mahan použil většinu financí klanu pro své osobní potřeby a zablokoval vchod do hradu. Máte pravdu, když o Legendách mluvíte jako o odnoži Fénixu, a proto jsem všem hráčům nesouhlasícím s Mahanovou vládou nabídla přechod do Fénixu. Sám Mahan zmizel. Řekla bych, že si převedl finance klanu do reality a nyní si za ně užívá. Ale to se mohu mýlit. V každém případě jsou peníze, hrad, suroviny a on sám pryč. Klan je technicky rozpuštěn. Nerada bych o tomto tématu dál mluvila, je pro mě příliš bolestné. Už dlouho mě nikdo tak hluboko nezasáhl…“

„To je skutečně neočekávané oznámení! Dobrá, opusťme téma Legend. Povězte mi, proč jste se neúčastnila letošní soutěže o královnu krásy?“

„Chtěla jsem dát šanci i jiným dívkám…“

Anastaria začala mluvit o své lásce k celému lidstvu a své touze pomáhat ostatním, ale já jsem přestal poslouchat. To je ale děvka! Technicky nevypustila z úst žádnou lež, ale tón, jakým o celé situaci mluvila… Podle počtu sledovanosti video za posledních pět dní shlédlo více než třicet milionů lidí. Názor všech hráčů, proč se Legendy rozpadly, je nyní takříkajíc vytesán do kamene a je úplně jedno, co bych se všem snažil tvrdit. Bez ohledu na svědectví a videa, která bych předložil, zůstane hráčská základna na straně Anastarie a Fénixu! Ta kurva!

„Velice hezké,“ procedil jsem mezi zuby. „Můžete mi říct, jestli jde získat nahrávku mých posledních třiceti minut strávených v Barlioně? Jasně totiž ukazuje, kdo koho zradil.“

„To je samozřejmě možné,“ odpověděl Alexandr, „pokud napíšete dopis, ve kterém… Počkat! Snažíte se mi tím říct, že Anastaria lhala? Že se to neseběhlo tak, jak tvrdí?“

„Přesně tak. Dobrá, pokud už spolu nemáme co víc řešit, rád bych teď byl sám. Musím se zamyslet nad tím, co jsme právě viděli.“

Čím víc jsem se nad celou situací zamýšlel, tím víc jsem Anastarii nenáviděl. A to jsem si myslel, že to ani víc nedokážu. Jednala velmi precizně. Nejen že mě okradla a přinutila odejít, ale obrátila proti mně i veřejné mínění. Lidem naznačila, že jsem bojovníky použil jen ke svému propuštění a vlastně ještě hůř: že jsem je využil a přivlastnil si všechny peníze klanu. I kdyby se mi podařilo prokázat, že to na mě Fénix celé narafičil, situace s penězi bude pro všechny hráče dostatečným důvodem, aby se ode mě drželi dál. Kdo chce hrát s někým, o kom je veřejně známo, že zpronevěřil finance klanu? Co nejdřív musím navštívit právníka!

Proto jsem se ponořil do hlubin internetu a začal hledat…

„Bohužel vám nikdo nebude schopen pomoci,“ oznámil mi jeden z nejlepších herních advokátů sídlících v mém městě. Utratil jsem prakticky všechny peníze, které mi zůstaly před uvězněním, abych si domluvil konzultaci s nadějí, že se mi dostane odpovědi to, kolik můžu vytřískat z Anastarie za krádež mých věcí. Právník mě vyslechl, zeptal se na několik detailů, požádal Korporaci o nahrávky – ukázalo se, že herní advokáti mohou s povolením hráčů tyto nahrávky obdržet –, každou z nich pozorně zhlédl a nakonec mi vysvětlil, že Anastaria jednala přesně podle herních pravidel. Strávil jsem u právníka celý den a dozvěděl jsem se jen to, co už jsem tušil. Hlupákem jsem já. Nikdo mě nenutil, abych jí umožnil přístup do svého inventáře.

A navíc jedním ze základních pravidel Barliony je to, které hráče do hry nejvíce lákalo. Cokoli hráč získal, stalo se jeho legálním vlastnictvím. Dokud byl můj batoh přístupný jen mně, Oko, šachovnice a další předměty patřily pouze mně a v případě, že by mi je hacker nebo nějaký vývojář sebral, měl bych plné právo být naštvaný. Jakmile jsem však Anastarii umožnil přístup do inventáře, předměty získaly jakoby druhého majitele. Přístup jsem udělil dobrovolně. Aktuální zástupkyně velitele Fénixu na mě nijak netlačila. Hlupákem jsem tedy skutečně jen já sám. Ke stejnému závěru jsme došli i ohledně jejího rozhovoru. Formálně jsem proti jejím slovům nemohl vznést žádnou stížnost. Použil jsem finance klanu pro vlastní potřebu? Ano. Byly suroviny prodány? Ano. Odešli naši hráči do Fénixu? Ano. Sakra! I kdybych podal stížnost pro urážku na cti, nebylo možné ji dokázat. Anastaria volila slova velmi opatrně.

Jediným pozitivem, které jsem se od právníka dověděl, bylo to, že podle jednoho z pravidel Barliony se pozastaví všechny podmínky pobytu hráče, pokud byl proti své vůli odhlášen do reality. Jakmile se vrátím do hry a zjistím, že Altameda již není moje, bude mi umožněno slyšení u soudu pro její znovunabytí. K tomuto procesu však neexistuje žádný precedens, protože Korporace vždy jedná podle pravidel. Navíc jsem získal prioritní vlastnictví hradu od své družky a pokrevního bratra – od Anastarie a Plinta. Aspoň tyhle zprávy byly náznakem slunce v mé jinak šeravé situaci.

„Zdravím, Danieli!“ zavolal mi Alexandr, jakmile jsem se vrátil domů. „Mám pro vás dobré zprávy. Dokončili jsme přesun vaší postavy a do hry se můžete kdykoli vrátit. Jako kompenzaci za problémy s vaším účtem by vám Korporace ráda předala malý dárek, který samozřejmě nijak neovlivní hru jako takovou, ale snad vám aspoň trochu vylepší váš čas v ní strávený. Mluvím o schopnosti členů vašeho klanu vybrat si mazlíčka, který se dosud volil autonomně. Nyní si vaši členové mohou sami vybrat, jakého mazlíčka budou chtít. Nemusí mít jen ty generované imitátorem. Věříme, že vy i členové vašeho klanu tuto změnu uvítáte.“

„Děkuji. To je od vás velmi milé,“ zamumlal jsem své díky za tak „štědrou“ nabídku. Když si vezmu, že Legendy kromě mě nemají žádné členy, je pro mě možnost změnit si dráčka na něco jiného asi tak užitečná jako kolo pro psa. Pes by na kole teoreticky jet mohl, ale bude v daleko větším bezpečí na svých packách.

„Pokud vás napadnou nějaké další otázky, neváhejte mě nebo mé kolegy v adaptačním centru kontaktovat,“ pokračoval Alexandr. „Přeji vám vše nejlepší a hodně štěstí v Barlioně!“

Telefon hluše zapípal, což mi naznačovalo, že má součinnost s Korporací dospěla ke svému konci. Byl jsem rehabilitován, navrácen domů, byl mi předán dar a na mou složku přibylo razítko „případ uzavřen“. Od této chvíle jednám sám za sebe.

Zatímco jsem trávil čas u právníka, zastavila se u mě doma úklidová služba a vrátila můj byt do civilizovaného stavu. Odvedli skutečně prvotřídní práci. Blýskalo se vše, co mohlo, a firma dokonce opravila i potrhané tapety. Nic nenaznačovalo, že byt celý rok chátral.

Dokončil jsem zbývající domácí práce a posadil se na postel. Pohled mi sjel ke kapsli pro virtuální realitu. Na jednu stranu jsem se nemohl dočkat, až se do Barliony vrátím a zjistím, co se za uplynulý týden s mým klanem stalo. Zůstal mi hrad? Kolik lidí je v našem klanu? Kolik mi zbylo peněz? Na druhou stranu přede mnou stál ještě jeden problém: jakmile se vrátím, začnu slyšet Anastariiny myšlenky. Pochybuji, že v sobě najdu sílu, abych na její hlas ve své hlavě zareagoval správně, a skutečně jsem se chtěl vyhnout jakémukoli rozčilení. Hlavním úkolem bylo přijít na způsob, jak donutit Fénix litovat toho, co provedli, a ukázat jim, že jim mé ponížení jen tak neprojde. Přesto jsem tento problém nemohl vyřešit rovnou.

Kapsle mi nenabídla odpověď na to, jestli se mám či nemám do Barliony připojit, a proto jsem zapnul počítač a zkontroloval poštu. Byl jsem na svobodě už dva dny a ještě jsem se k ní nedostal. V minulosti jsem si takový luxus nemohl dovolit. Přicházely totiž nabídky na účast v soutěžích s omezeným časem pro registraci, a pokud bych na ně nezareagoval včas, přišel bych o ně.

Zdravím tě, Danieli!

Neznáme se, ale máme něco společné – Fénix. Stejně jako ty jsem se i já stal obětí tohoto klanu a nechci nic míň, než se těm hajzlům pomstít. Nevím, co máš v plánu, možná se do Barliony vůbec nechceš vrátit po tom všem, co ti provedli, ale v každém případě ti posílám odkaz na video. Pochopíš, proč tě Fénix chtěl dostat zpět do dolu. Podívej se na něj a zamysli se. Pokud by ses jim chtěl přeci jen pomstít jako já, navrhuji, abychom spolupracovali. V tuto chvíli není důležité, kdo jsem a jaké zdroje mám k dispozici. Stačí ti jen vědět, že mám své prostředky.

Rozhodni se, šamane!

Mezi stovkami e-mailů o soutěžích a spamu, který se dostal skrz mé filtry, jsem objevil tenhle velmi zajímavý vzkaz. Nejzajímavější na něm nebyl jeho text, který sám od sebe sděloval mnohé, ale spíše to, že si mail našel cestu do mé schránky. Ukázalo se, že odesilatel byl seznámen s mou situací. Věděl, že jsem šaman Mahan, a znal i mou mailovou adresu a podle všeho i mé bydliště v reálu. Adresa odesilatele zněla 2233443322@burnermail.vxn. Hned mi svitlo. Jednorázová e-mailová adresa použitá k odeslání jednoho dopisu a přijetí jedné odpovědi. Velmi zajímavé…

Vzkaz mě velmi zaujal. Dokonce jsem kvůli němu ignoroval první pravidlo internetu (neklikat na neznámé odkazy) a přešel na video. Přede mnou se odehrála scéna posledních chvil šamana Mahana v Barlioně. Srdce se mi zachvělo, když jsem znovu uslyšel Anastariin hlas. Opět mnou od hlavy až k patě projela vlna nenávisti k Anastarii a Leitovi, hlavním dvěma hráčům mé zrady. Přes všechny emoce jsem dál sledoval morální ničení šamana. Mé morální ničení. Kdybych se teď znovu potkal s Anastarií, nemůžu garantovat, že bych ji nechal naživu, i kdyby to znamenalo, že mě zavřou do dolu na doživotí. Nakonec jsem uviděl sám sebe sednout na kámen a čekat na odpočet. Následně má postava zmizela. Život šamana Mahana v Barlioně skončil. Tedy minimálně pro tuto chvíli.

Kamera změnila úhel a zabrala otevírající se vchod do hrobky. Obrovský plát, který se Anastarii nepodařilo zničit, se s lehkostí odsunul a otevřel normální vchod do jeskyně. Jakmile se však hrobka otevřela a hráči udělali první krok jejím směrem, snesly se z oblohy dvě hvězdy a proměnily se v bílého a černého anděla.

„Výrobce otevřel hrobku!“ zařičel černý anděl, který byl neobvykle pro Barlionu bezejmenný.

„Od této chvíle až do konce času bude mít tato jeskyně statut: originální!“ přidal se druhý anděl. „Jakékoli předměty nalezené v této jeskyni budou jedinečné nebo legendární! Tento statut se však bude vztahovat jen na výrobce samotného!“

„Kde je?“ zeptal se černý anděl. „Kde je ten, který má od nás obdržet originální klíč? Klíč k nejvyhledávanějšímu místu Barliony?“

„Není zde mezi námi, strážní,“ odpověděla Anastaria a sklonila hlavu. „Výrobce otevřel hrobku a popadl jej vztek a nenávist vůči tomuto světu. Navždy z něj odešel. Klíč mu nemůžete předat…“

„Mluvíš pravdu!“ promluvil bílý anděl překvapeně. „Jak může výrobce začít nenávidět tento svět, když se mu právě podařilo otevřít vchod? Komu jinému máme klíč předat? Bylo otevření zcela zbytečné?“

„Je zde jedna osoba, které je umožněno klíč převzít,“ pokračovala Anastaria a ukázala na Barsinu. „Tady stojí! Předejte jí klíč! Ona může výrobce nahradit.“

„Je to potvrzeno!“ ohlásil černý anděl. „Barsině můžeme předat klíč. Jsme však trpěliví! Pokud se do měsíce před námi neobjeví pravý výrobce, klíč předáme Barsině a všem svobodným občanům bude dovoleno do jeskyně vstoupit. Kdokoli se však pokusí projít do jeskyně dřív, bude zabit! To je vše!“

„Omluvte prosím mou opovážlivost,“ zajímala se Anastaria, „ale v případě, že před vás výrobce do měsíce nepředstoupí, ztratí jeskyně svůj statut?“

„Pokud se výrobce u nás neobjeví, prohlásíme Barsinu zastupujícím výrobcem! Jeskyně si uchová svůj statut a dvacet osob včetně Barsiny získá povolení ke vstupu.“

Andělé ztichli. Svými obrovskými těly chránili vstup do hrobky. Najednou se Anastaria a Hellfire, kteří stáli vedle andělů, rozletěli ke vchodu. Navíc se rozletěli proti své vůli, jako by je ke vstupu mrštila nějaká neviditelná síla dostatečně silná na to, aby dokázala odhodit dva hráče s nejvyššími levely.

Plinto!

Dva rychlé zásahy černého a bílého křídla zničily Anastarii i Hellfira. V tu chvíli se zpoza nich zviditelnil Plinto a na ostatní přítomné stojící okolo hrobky se krvežíznivě podíval. „Tak jo, vy bastardi, zatancujeme si?“

Dosud jsem na Plintově obličeji neviděl bláznivější výraz. S červenýma očima a černými křídly připomínal Patriarchu v hodně špatné náladě. Lupič, nebo spíš upír, zmizel a hráči na plošině začali jeden za druhým umírat. Plinto se jal mstít svého vládce. Tím video končilo.

Prázdným pohledem jsem pozoroval obrazovku a nedokázal přesně pochopit, čeho jsem to byl právě svědkem. Po chvíli jsem si překvapeně všiml, že se mi třesou ruce a stejně jako Plinto jsem chtěl každého přítomného popadnout za krk, vymáčknout mu oči z hlavy a osobně sledovat, jak z očnic prýští krev a jeho tělo začíná připomínat tisíce let starou mumii. Nezajímalo mě, že v Barlioně krev neexistuje, představovat si to můžu. Hm… Nikdy jsem se nepokládal za krvežíznivého, ale činy fénixáků si nic menšího nezasloužily.

Když mě opustila vlna emocí a já mohl zase jasně myslet, snažil jsem se přemýšlet nad tím, co jsem viděl.

Anastaria mě chtěla mít pryč z plošiny hned po začátku procesu otevírání. Mohla se mě zbavit několika způsoby, ale vybrala si ten nejradikálnější. Měla v plánu mě zmanipulovat do té míry, abych ji napadl a nechal se vrátit do dolu. Nebýt mé rozvahy, určitě bych na zrádkyni zaútočil a okamžitě skončil v rukou heroldů. Plán fénixáků byl perfektní, a kdyby jim vyšel, strávil bych následujících sedm let v dole a sledoval oznámení, jak se skvělým hráčům Fénixu podařilo zdolat Stvořitelovu jeskyni. No, bohužel…

Na chvíli jsem se zbavil svých pocitů o Stacey a zamyslel se nad další neméně důležitou otázkou. Kdo byl tím tajemným přihlížejícím, který natočil video? Ani druhé zhlédnutí mi nic nenaznačilo. Všechny, které jsem si pamatoval, zabírala kamera – Clutzera, Leita, Magdeyho a bojovníky. Navíc tím kameramanem byl někdo, kdo na místo dorazil zároveň s fénixáky. To vedlo k dalším otázkám, na které jsem v tuhle chvíli nebyl schopen správně odpovědět. Možná bych na ně odpovědi našel, ale musel bych se kvůli nim spojit s někým, koho vůbec neznám… Jak mám vědět, jestli je to pro mě výhodné? Chci část svého života věnovat plánování toho, jak někomu uškodit? Rychlý pohled na video, které před mýma očima probíhalo ve smyčce a ukazovalo šamana Mahana mizejícího ze hry (no tohle, teď už o sobě mluvím ve třetí osobě!), přinesl jasnou odpověď – ano! Přesně to chci!

Zdravím!

Užil jsem si ukázku tvých schopností – video natočené jedním z hráčů Fénixu a to, že znáš mou e-mailovou adresu i reálné jméno. To vše mi naznačuje, že jsi utratil dost peněz jen proto, aby sis se mnou mohl promluvit. Proti rozhovoru nic nemám. Můžu tě ujistit, že pomsta Fénixu je na špici mých priorit. V tuhle chvíli ale nemám ponětí, jak bych jim mohl uškodit. Nic z toho, co mě k tomu zatím napadlo, nevypadá použitelně. Pokud máš na mysli něco konkrétního, jsem ochotný si o tom promluvit a nebráním se vzájemné spolupráci. Moc rád je připravím o jejich nadvládu nad Barlionou.

Napsal jsem dopis a přesně věděl, co udělám dál. Uvidím, co je ten chlapík zač a jaké jsou jeho skutečné cíle. Anastarii už nebudu muset čelit sám. V každém případě je jasné, že se během pěti minut šaman Mahan do Barliony vrátí! Anastaria mě už nemusí znervózňovat.

„Probíhá přesun postavy,“ ozval se příjemný ženský hlas. Oproti drsnému kovovému skřípání, na které jsem si zvykl z vězeňské kapsle, mi tenhle hlas nenaháněl husí kůži. „Vytváření modelu kompletní. Hráčova data synchronizována s kapslí. Logická síť spuštěna. Umístění: hlavní náměstí v Anhursu. Aktivace hráčských nastavení probíhá…“

Před mýma očima se rychle plnil ukazatel připravování postavy a najednou se mi před očima objevily tabulky s nastavením postavy. Můj starý známý šaman stál v popředí obrovské sopky vyvěrající lávu a ušklíbal se na celý svět přede mnou, tedy před ním. Triciniánské vybavení pomáhalo zdůrazňovat mou třídu postavy. Špička Almisovy hole, kterou jsem držel v rukou, vydávala jasné světlo. Okolo mé postavy poletoval mazlíček a za mými zády stál obrovský tmavomodrý drak – Draco. Ještě před týdnem byl asi tři metry dlouhý, což je docela zvládnutelná velikost. Nyní se však na svět zpoza mých zad díval z výšky čtyř metrů dospělý a plně vzrostlý drak. Ani jsem se neodvažoval hádat, kolik můj totem měří na délku. Zajímalo by mě, jestli za poslední týden skutečně dospěl, nebo jestli mi hra jen předkládá jeho dospělou verzi. Dokonce i ve své dračí podobě vedle něj vypadám docela malý.

Obrazovka nastavení mi připomněla 595 nerozdělených bodů a doporučila mi, abych se zaměřil na vývoj své postavy. V tomhle ohledu jsem však byl stále zajedno s Anastarií. Čím vyšší level, tím komplikovanější bude postavu vylepšovat. Pokud by se vyskytl nějaký problém nebo potřeba, během sekundy můžu všechny body nacpat do Inteligence, ale v tuto chvíli se bodů nedotknu. Nebylo to nutné.

Na nastavení jako takové jsem se vůbec nemusel podívat. Znal jsem ho jako své boty. Ale před vstupem do Barliony jsem přeci jen otevřel inventář. Zde byl seznam veškerého mého majetku včetně nemovitostí. Velice mě zajímalo, co mi zůstalo…

Zbylo 6,6 milionu zlatých v osobním inventáři a 36,4 milionu v klanové pokladnici. Z těch čísel se mi sevřelo srdce. Zatímco jsem v Barlioně dlel jako vězeň, moc jsem nad penězi neuvažoval, protože má osobní kauce ve výši 100 milionů zlatých mi připadala jako nemožně vysoká částka. Nevěřil jsem, že bych prodejem Oka, hradu, šachových figurek a všeho ostatního, co jsem postupem času získal, dal takovou sumu dohromady. Hrad sám o sobě měl hodnotu daleko vyšší než 100 milionů, ale najít hráče, který by tolik peněz zaplatil… Pochybuji, že bych hrad prodal za více než 50 milionů. Lidé s těmito finančními možnostmi jistě už vysedávali ve svých vlastních hradech a nováčci by tolik peněz v žádném případě nemohli získat. To jen já – Bohatý Zbohatlík – jsem si mohl dovolit utratit skoro dvacet milionů za nájem personálu do hradu. Tehdy byla Barliona mou jedinou realitou a zlato bylo prostě jen herním platidlem, nikoli reálnou měnou. Nyní se však u mého jména blyštilo 43 milionů, které jsem mohl jednoduše převést do reality, navždy zapomenout na práci a nemyslet na účty, stejně jako na spoustu dalších životních problémů. Prodělal jsem dost vážný pád sebevědomí. Nepotřebuji hledat práci, chodit od pohovoru k pohovoru a všude vysvětlovat, že můj čas v dolech byl jen přešlap, který se nebude opakovat. V jistém smyslu jsem splnil jeden ze svých cílů, tedy vlastně dva – byl jsem propuštěn z vězení a vlastnil dostatek financí do konce života. Proto je mým morálním i finančním právem strávit několik měsíců dořešením situace s Fénixem tím způsobem, který budu považovat za vhodný.

Hrad zůstal v mém vlastnictví a stojí přímo na hranici Stínového císařství nedaleko vnitrozemského moře Barliony. Dokonce jsem otevřel mapu, abych se na vlastní oči podíval, kam se Altameda přemístila. Viltrius se musel pořádně bát, protože poslal Altamedu až na druhou stranu kontinentu. Ale to nevadí, počkám tři měsíce a přesunu ji na hustěji zalidněné místo. Nejdůležitější je, abych zajistil bezpečnost hradu. Ať už se mi to líbí nebo ne, skupina NPC není v současné situaci dostatečná obrana. Budu muset najmout nějaké hráče.

A když už mluvíme o hráčích…

Ještě naposledy jsem se ujistil, že v mém osobním vlastnictví již není šachovnice, Oko ani šupiny delfínolihně, které jsem získal na dně oceánu, a otevřel jsem záložku klanu. Podíval jsem se na ni, překvapeně se zajíkl, znovu se podíval na popis a opět se zajíkl, protože aktuální stav klanu vůbec nepřipomínal ten, který jsem očekával.

Klan měl 4 388 členů, přičemž většině z nich náležela hodnost rekruta. Čtyři stovky hráčů na pozici sběračů, dalších 150 výrobců pod Erikovým vedením, 50 bojovníků pod Clutzerovým vedením a zástupce klanu – asi jako správce blázince – Plinto. Barsina, Anastaria, ani Leite nebyli mezi členy Legend. Nedokázal jsem však ani za živého boha vysvětlil, jak klan, který minulý týden živořil s čtyřmi sty členů, nyní zastřešoval více než čtyři tisíce hráčů s průměrným levelem 155. Já mám snad nějaké halucinace…

Další tabulka v sekci klanu mě informovala, že finanční mechanismus, který Leite spustil, pracuje jako hodinky dokonce i při jeho absenci. Trezory Altamedy byly nadále pronajímány a probíhaly nákupy a prodeje surovin. Z účetní knihy jsem zjistil, že jen v posledním týdnu jsme vydělali 1,8 milionu zlatých. Nutno zmínit, že do denních výdajů Leite přidal i cenu za hrad a hradní personál. Přesto se klan pohyboval v černých číslech!

Ne, to prostě musí být halucinace!

Šokovaně jsem klikal na další tabulky a byl jsem naprosto popletený, protože takové zprávy jsem ani v nejmenším nečekal. Konečně jsem se dostal k tabulce nastavení. Tady jsem musel zastavit, protože jsem dospěl k názoru, že vše je dílem mé nabuzené představivosti a já ve skutečnosti ležím vedle kapsle se závislostí v černé úrovni. Jak jinak se dalo vysvětlit, že jsem se stal majitel města jménem Rákos v provincii Lestran?

Reformy, které Leite ve třech vesnicích před dvěma měsíci zavedl, podle popisu města konečně vydaly své plody. Vesnice se trojnásobně zvětšily a před několika dny vydaly rozhodnutí o tom, že se spojí se v jedno město. Před čtyřmi dny guvernér provincie, u které jsem měl reputaci na úrovni velebený, potvrdil petici vesnic a ty tím přestaly na mapě Barliony existovat. Místo nich však vzniklo město známé po celém císařství jako nejdůležitější místo pro odlévání oceli. Vždyť pohoří Elmy leželo od Rákosu, co by kamenem dohodil. Tím popis končil, ale bylo jasné, že jsem co nejdřív potřeboval mezi místními zvolit zástupce a postarat se o daně. To znamenalo nejen daně pro provincii Lestran, ale i pro můj klan. Nesmím si nechat uniknout příležitost získat peníze navíc!

No tohle! Co se během mé týdenní nepřítomnosti v Barlioně událo?

„Vítejte v Barlioně,“ pronesl ženský hlas, jakmile jsem zmáčkl tlačítko pro vstup. Sám jsem nemohl přijít na to, co se ve hře dělo, když jsem byl mimo, a neměl jsem chuť se dál zaobírat jen představami. Bylo na čase jednat. Tabulky nastavení zmizely a před očima mi vyrostlo hlavní náměstí Anhursu.

Šaman Mahan je zpět. Přišel čas odplaty.

2. kapitola

Návrat do Barliony

„Zdravím tě, studente,“ ozval se Kornikův sarkastický tón, jakmile jsem se zhmotnil na náměstí. Před očima mi proletělo moře textu oznamující zvýšení reputace u Malabarského císařství, rady šamanů, císaře, guvernéra Lestranu a celé kopy dalších NPC. Můj hrad přeletěl na nové místo, měl jsem vybrat člověka, který mě měl zastupovat v mém městě, a čekal na mě i Ochránce místa, kam se teleportoval můj hrad, a chtěl ode mě daně za použití jeho půdy… Proběhlo takové množství informací a upozornění, že jsem neměl čas na každé zareagovat.

„Dobrý den, učiteli,“ odpověděl jsem a odhodil všechen text blokující mi výhled. Pročtu si ho později.

„Pojď se mnou. Už tě očekávají,“ promluvil Kornik a natáhl ke mně zelenou packu.

„Kdo?“ Nedokázal jsem se nezeptat a teprve pak jsem pochopil, že na mě čeká další scénář pro třídu šamanů. Pokud si se mnou rada přeje hovořit, rozjede se zároveň s mým připojením do hry skript, který mi předá informace, že se rada už týden domlouvá a rozhoduje, jak mi nejlépe předat úkol. Přál jsem si vědět, o co jde.

„Nezdržuj,“ odsekl goblin a sám mě chytl za ruku, abychom už mohli odletět. Než jsme opustili náměstí, zaslechl jsem slova několika hráčů: „To je Mahan! Přesně on…“

Teprve ve chvíli, když jsme se objevili v astrální rovině, jsem si uvědomil, že nic necítím. Z chladného vzduchu a horké propasti se mi při každé návštěvě kroutilo celé tělo. Tentokrát jsem však necítil vůbec nic. Byl pryč i vnitřní tlak z přítomnosti nejvyšších elementálů. Zmizela podvědomá hrůza z pádu z dělící linie do náruče světla či tmy. Hrál jsem s plně zapnutými smyslovými filtry, ale nemůžu říct, že by se mi to líbilo. Cítil jsem se, jako by chyběla část mne samotného. Jako by někdo vypnul část mého vědomí s tím, že už není potřeba. Zkusím zítra tenhle problém vyřešit a zjistím, jestli bych si smyslové filtry mohl úplně vypnout. S plně zapnutými filtry hrát nechci.

„ŠAMANE!“ zahřměla temnota a vzduch okolo mé postavy se horkem zachvěl. Objevilo se oznámení o zranění způsobeném horkem. Dříve jsem si toho nevšímal a domníval se, že je temnota „hodná“, protože mě chrání před mrazem, ale nyní jsem přesně pochopil, o co jde. Ani jeden z elementálů nemůže být hodný. Šlo o dva imitátory bohů, pro které nejsou hráči a NPC ničím víc než brouky. „SLEDOVALI JSME TVŮJ POSTUP, ŠAMANE!“

„Nejvyšší elementálové,“ odpověděl jsem zdvořile a krátce se uklonil. Myslel jsem si, že mě Kornik přivede na zasedání rady, protože mě ani nenapadlo, že by mohl jednat jako posel nejvyšších elementálů. „Přáli jste si mě vidět?“

„ŠPATNÁ OTÁZKA! SLEDOVALI JSME TVŮJ POSTUP, ŠAMANE!“ zopakovali elementálové. Očividně si chtěli zahrát hru, kde mám hádat, co si myslí. Jako vězně mě podobná setkání rozčilovala. Neměl jsem rád neustálé narážky a náznaky. Proto jsem se rozhodl otestovat možnost svobodné volby, když už se na mě nevážou všemožná omezení.

„Elementálové si se mnou nepřejí hovořit?“ zvedl jsem tázavě obočí a zadíval se přímo do bodu mezi temnotou a světlem. „Proč jsem tedy zde?“

„ŠPATNÁ OTÁZKA! SLEDOVALI JSME TVŮJ POSTUP, ŠAMANE!“ zavrčeli znovu elementálové a objevilo se oznámení, že jsem přišel o polovinu svého zdraví. Nebýt zapnutých smyslových filtrů, válel bych se nyní na zemi v bolestech!

Jazyk chtěl vypustit další uštěpačnou otázku, ale rozhodl jsem se použít mozek a trochu se zamyslet. Nikdo mi negarantoval, že by mě při třetí špatné otázce elementálové nezabili. Nic zlého by se nestalo, ale nezjistil bych, proč se se mnou toužili setkat. Chci to prostě vědět! Chtějí po mně, abych jim položil otázku. Na to jsem už přišel z předchozích dvou vět. Musím přijít na to, jaká otázka je ta správná.

Musí se nějakým způsobem týkat hry, jelikož se NPC nestarají o nic, co se děje vně Barliony. Pravděpodobně se otázka váže k šamanismu, bude spojená se mnou a jistě se bude vázat k mé cestě šamana. Zamyslel jsem se nad několika možnostmi a položil nejhloupější otázku, která mě napadla:

„Jaký totem si Fleita vybrala?“

Bum! Ze všech stran mě obklopila záře tak jasná, jako by mi u nohou explodovalo slunce, a na okamžik jsem zapomněl, kde jsem. Když jsem znovu dokázal zaostřit na šedou hranici mezi dvěma sférami, nejvyšší elementálové promluvili:

„SPLNIL JSI VŠECHNY ZKOUŠKY! OD TÉTO CHVÍLE TĚ PROHLAŠUJEME ZVĚSTOVATELEM! USPĚL JSI I VE VYUČENÍ SCHOPNÉ ŠAMANKY!“

Úkol Cesta šamana, část 4. Trénink splněn.

Úkol Cesta šamana, část 5. Učedník splněn.

Zrak mi znovu zakryla myriáda oznámení o zisku nových schopností. Později si je musím všechna pečlivě pročíst. Přímo přede mnou se objevila ikona s popiskem „skok“ a obrázkem portálu. Čtení popisu mi na tváři vykouzlilo úsměv od ucha k uchu: „Aktivováním této schopnosti docílíte k přesunu na zvolené místo kontinentu. Požadované souřadnice můžete zadat…“

A následoval dlouhý návod, jak si můžu schopnost teleportace nastavit, počet hráčů, které mohu teleportovat s sebou, doba opětovného nabití schopnosti a omezení proti teleportaci do nitra nového Stínového císařství. Text pokračoval dál, a jakmile budu mít volnou chvíli, celý si jej pozorně přečtu. Přijde mi, že se mi začíná kupit práce do zdánlivě volných chvil.

„OSVOBOZUJEME TĚ OD TVÉHO TOTEMU A VĚNUJEME MU JAKO TVÉMU ZVÍŘETI NEJVYŠŠÍ MOŽNÝ LEVEL. OD TÉTO CHVÍLE HO MŮŽEŠ PŘIVOLÁVAT BEZ ČASOVÉHO OMEZENÍ A V PŘÍPADĚ SMRTI NEPŘIJDE O ŽÁDNÉ LEVELY. VZALI JSME OHLED NA JEDINEČNOU HISTORII TVÉHO TOTEMU, PROTO MU V PLNÉ ŠÍŘI OBNOVÍME PAMĚŤ A UDĚLÁME Z NĚJ DOSPĚLÉHO DRAKA.“

„A zůstane tvým bratrem,“ ozval se za mnou známý hlas. Otočil jsem se a spatřil obrovského, čtyři metry vysokého tmavomodrého draka, kterého jsem již spatřil na přihlašovací obrazovce. Stál několik kroků přede mnou a dvěma řadami ostrých zubů se na mě usmíval. „Na vše si již vzpomínám!“

„A jaký totem si vybrala Fleita?“ zopakoval jsem i přes vlny extáze procházející mým tělem. Vždyť jsem přece konečně Zvěstovatel! Dokázal jsem se lusknutím prstu přesunout kamkoli po kontinentu. Nepotřeboval jsem utrácet horentní sumy za teleportační svitky! Mohl jsem navštívit další kontinenty teleportováním se na naše ambasády! Tohle… je skutečně něco!

„DRAKA!“ oznámili mi Nejvyšší elementálové. „VYBRALA SI DRAKA!“

Z těchto novinek mi málem údivem spadla čelist. Fleita si vybrala draka? Jak je to možné?

„Díky, nejvyšší elementálové, za uvedení mého učedníka mezi Zvěstovatele. Přišel jeho čas,“ pronesl Kornik a jen stěží zadržoval smích. Mé myšlenky se nejspíš daly z výrazu mého obličeje bez nejmenších problémů vyčíst, protože se smál i Draco.

„Skočíš už, nebo tě musím držet za ruku jako malého kluka?“ Goblin si užíval legrace, ale svými slovy mě aspoň vytáhl ze stavu hlubokého šoku. Během týdne, kdy jsem ve hře nebyl, se toho opravdu nečekaně mnoho změnilo. Co by se asi tak stalo, kdybych se nepřipojil celý měsíc? Třeba by ze mě udělali v mé nepřítomnosti císaře!

Otevřel jsem tabulku nastavení, zkopíroval souřadnice hradu a vložil je do políčka pro souřadnice u kouzla. Nadechl jsem se a ikonku kouzla zmáčkl. Zároveň jsem ji odsunul stranou, abych ji celou dobu neměl přímo před sebou. Okolní svět se zatřepotal, jako bych právě vstoupil do portálu, ale o sekundu později se vše vrátilo do normálního stavu a já jsem se ocitl v hlavní síni Altamedy. Dnes jsem poprvé opustil astrální rovinu sám od sebe. Dřív mě z ní nejvyšší elementálové vyšších i nižších světů vykopávali jako toulavého psa. Moc hezká změna.

„Pane!“ ozvalo se Viltriovo radostné zvolání. Goblin se objevil po mém boku a šťastně třepotal ušima. „Pán se vrátil!“

„Přesně tak. Jsem zpět. Draco,“ otočil jsem se k obrovskému drakovi, který se do Altamedy teleportoval se mnou a síň pro něj málem nebyla dost velká, „budeš pořád tak… no… veliký?“

„Nebreč,“ zazubil se můj bývalý totem a okamžitě se proměnil v daleko menšího draka. V této podobě byl jen o trochu větší než dračí mládě. „Je to lepší?“

„To je skvělé,“ odpověděl jsem a automaticky poškrabal drakovi šíji, jako by to byl nějaký velký a klidný pes, kterého jsem dlouho neviděl.

Získán bonus: Radost přítele.

+1 % ke všem hlavním statistikám po dobu 24 hodin.

„Taky jsi mi chyběl,“ usmál jsem se a přátelsky draka objal. Barliona je opravdu velice sociální hrou. Pokud vás miluje nějaké NPC, pak vás oproti jiným hráčům miluje upřímnou láskou. Z tohoto pohledu je Barliona perfektní.

„Dva draci se objímají, jak dojemné,“ ozval se Kornikův hlas a zároveň s ním Viltrius s hrůzou hlase vyhrkl:

„Pane, já mu nemohu zakázat vstup do hradu! Mé oprávnění je nedostačující!“

Majordomus zněl vystrašeně a nebylo se čemu divit. Dosud věřil, že je kromě mě jedinou osobou na celém světě, která má nad hradem moc. Kornikova nezvaná návštěva však zničila iluze mého majordoma o barlionské hierarchii a do Viltriovy duše vnesla hrůzu. Musím se podívat na nastavení hradu, abych goblinovi předal větší práva. Nebylo dobré, že se k nám mohl každý Zvěstovatel halabala teleportovat. Navíc se objevila i všetečná otázka, jak Kornik zjistil souřadnice Altamedy.

„Příště, až skočíš, ujisti se, že jsi za sebou zavřel portál,“ vysvětlil Kornik. Buď jsem otázku vyslovil nahlas, nebo mé myšlenky prozradil výraz obličeje. „A proč tady vlastně jen tak stojíš s otevřenou pusou? Myslel jsem si, že mi budeš chtít položit milion otázek. Jedinkrát za celý život se uvolím, že ti budu deset minut odpovídat na otázky, a ty tu jen tak stojíš a přemýšlíš nad tím, jak jsem se k tobě dostal. Žádný normální člověk by ti ani nevěřil, že jsi opravdový šaman.“

„Jak Fleita získala draka?“ zeptal jsem se, když má hlava přelouskala slovní spojení „budu ti deset minut odpovídat na otázky“.

„Rád bych ti řekl, že prostě jen tak, ale nebyla by to pravda. Zkoušku splnila velice originálním způsobem jako nikdo před ní. Abych řekl pravdu, šlo o první zombii, která naším testem prošla… Ale o to nejde. Až se vrátí do tohoto světa,“ – tato slova mě velice překvapila, protože všechna NPC se ze všech sil snaží ignorovat skutečnost, že se hráči ze hry často odpojují – „můžeš se jí zeptat sám, jak nechala žít vlka i telátko, jakým způsobem postavila most přes nádrž a zničila sochy. Získala právo zvolit si totem, ale nevybrala si ani jednu z nabízených možností. Vyšla ven za Pronthem a nejvyšším elementálem vzduchu a pronesla: ‚Chci draka!‘ Teď už vím, proč sis za učednici vybral zrovna ji. Chtěl jsi nám všechno vrátit i s úroky, co? S takovou šamankou nás jistě čekají velice zábavné časy.“

„Takže jí byl darován drak?“ popostrčil jsem Kornika, který umlkl.

„Zkus si sám jí něco nedopřát! Museli jsme ji vzít k Renoxovi a vysvětlit situaci. Jeden z jeho starších draků byl již téměř připraven opustit jejich svět, ale přesvědčili ho, aby to nedělal. Znovuzrodil se jako totem. Můžu říct, že jedna z jeho pracek byla dost poraněná, ale rozhodnutí bylo na něm… Na tom vlastně nesejde! Tvá učednice má draka a pilně s ním trénuje. Rozhodně nezpomaluje ani svůj postup. Víš, že se z ní brzy stane vyšší šaman? A to jen před třemi dny postoupila na hodnost šamana elementálů!“

„Dlouho se mě vyptávali, jaké to je být totemem,“ přidal Draco svou trošku do mlýna a nedopřál mi čas na překvapení z Fleitina rychlého postupu. Vážně bude už vyšším šamanem? Neskutečné! „No a Aquarius – to jméno si vybral sám – ve své staré podobě zemřel a stal se totemem zombie.“

„Což je trochu vtipné,“ pronesl Kornik.

„Proč?“ zajímal jsem se.

„Protože zombie nemůžou mít normální draky,“ vysvětlil Kornik. „Nemají na to povolení. Proto si myslím, že na Aquaria čeká velké překvapení, až se mu vrátí paměť.“

„Fleitin totem není normální drak,“ promluvil Draco. „Jejím totemem je nemrtvý kostěný drak. V historii Barliony se objevilo jen sedm takových stvoření a Aquarius je osmý v pořadí. Vlastně je to jediný tvor, kterého se ostatní draci k smrti bojí… No prostě, nebudou to jen šamani, které čekají zajímavé časy, až se Fleita stane Zvěstovatelkou. I draci si užijí pořádnou zábavu.“

„A ona se jí rozhodně stane. Je to jen otázka času,“ doplnil jsem myšlenku. „Vždyť je to má učednice…“

„Přesně o tom mluvím,“ kývl hlavou Kornik. „Dobrá, vy dva si nad tím můžete lámat hlavu tady, ale já letím. Pokud bys něco potřeboval, víš, jak mě najít. Jen za sebou po skoku nezapomínej zavírat portál, jinak za tebou může skočit úplně kdokoli.“

„Pane, ten narušitel…“ zapištěl Viltrius, jakmile Kornik zmizel, a připomněl mi dobrý nápad, abych hrad ochránil před nezvanými návštěvami. Nedělám to kvůli Kornikovi, ale on přeci není jediným Zvěstovatelem Barliony. Mohl by se mi do hradu teleportovat třeba Geranika, když nyní stojíme skoro na hranici s jeho císařstvím.

„Co musím udělat, abys dokázal hrad ochránit před jakýmikoli nezvanými návštěvami včetně samotného boha?“ zeptal jsem se majordoma.

„No, je potř–“ spustil Viltrius, ale vtom jeho tvář zbělela a svalil se na podlahu.

„Nechte nás o samotě,“ ozval se známý hlas, který promluvil k mému majordomovi a totemu.

„Dobrá, brácho. Navštívím našeho otce. Pokud mě budeš potřebovat, zavolej,“ pronesl Draco a zmizel. Viltrius ho napodobil, aniž by se obtěžoval vstát z podlahy. Možná si už zvykl na mé konverzace s heroldy a dokonce s císaři, ale zjevení samotné bohyně ho pořádně šokovalo.

„Zdravím tě, Eluno,“ promluvil jsem, vstal z křesla a uklonil se návštěvnici. Ačkoli není náš vzájemný vztah formální, jsem poddaným nejvyšších elementálů a jen idiot by v mé pozici pohrdal oficiální vládkyní barlionského pantheonu. Jak se v Barlioně říká: všichni bohové jsou si rovni, jen Eluna je rovnější. Rozhodně nejde o prázdná slova…

„Myslím, že jde o naše první setkání, kdy se mi díváš do očí a ne na sandály,“ usmála se bohyně.

„Časy se mění,“ odpověděl jsem filozoficky a vnímal krásu ženy stojící přede mnou. Hádám, že Eluna nemá nic jako oficiální vzhled, protože si nepamatuju, že by vypadala právě takhle. Pokaždé, když se před hráčem objeví, systém rozhodne, co si daný hráč přeje vidět, a vytvoří imitátorovi novou postavu. Hráči se opíjejí bohyninou dokonalostí, skládají pro ni básně, zamilovávají se do ní a jednoduše jednají jako banda bláznů. Já bych možná jednal stejně jako oni nebýt toho, že se mi bohyně zjevila v podobě Anastarie. Stála přede mnou perfektní kopie ženy, kterou jsem miloval a podle systému ji nadále miluju. Co to má být? Že by manipulace?

„Eluno, než budeme v naší konverzaci pokračovat, rád bych tě o něco požádal. Mohla bys na sebe vzít podobu, která je pokládána za přirozenou? Je hezké, že se snažíš být pro každého hráče perfektní, ale raději bych si promluvil s tvým skutečným já a ne s nějakou zvolenou formou. Promiň mi mou nestydatost, ale…“

„Šamane, šamane,“ pronesla s úsměvem bohyně a Anastariin obličej se postupně začal rozpouštět a měnit. „V dobách dávno minulých bys mohl být za taková slova poslán k Tartarovi.“

„Časy se mění,“ zopakoval jsem a jen stěží zadržel překvapený výkřik. Přede mnou stála žena s tváří z posvěceného amuletu Eluny, které jsem vyrobil kdysi dávno v Beatwicku. Naprosto normální, příjemná a usmívající se žena s nosem malinko vzhůru a několika kily navíc.

„Je to lepší?“ zeptala se Eluna. Upravila si šaty do podoby připomínající staré řecké tuniky.

„O něco,“ vypravil jsem ze sebe a vzpomněl si, že jsem tehdy Elunu pokládal za krásnější ženu, než jaká vyšla z mého výtvoru. Nyní mi bylo vše jasné! „Chtěla jsi se mnou mluvit?“ zeptal jsem se bohyně a nabídl jí svůj trůn, aby si mohla sednout. Musím Viltriovi nařídit, aby do trůnního sálu přidal další židle. Kromě trůnu a mého houpacího křesla si zde nebylo kam sednout.

„Přesně to jsem chtěla,“ kývla bohyně. „Nepřeji si, abys zachránil Renoxe…“

Bohyně vyslovila jedinou větu, ale na jejím konci utichla a hleděla do ohně. Prvotní reakcí byla touha namítnout, že je Renox mým otcem a já mu nemohu dovolit zemřít dřív, než nastane jeho čas. Zarazil jsem se však a nejdřív se snažil vnitřně odpovědět na největší otázku celého vesmíru: proč?

Předně za mnou bohyně přišla osobně. Ujistil jsem se, že u ní nemám reputaci na úrovni velebený a atraktivita se drží na pouhých 57 bodech. Z toho vychází první proč. Proč za mnou přišla osobně, místo aby zprávu předala přes prostřednici jako Elizabeth? Eluna přece není mou bohyní. Druhé proč zní: proč nemám zachránit Renoxe? Barliona nedávno získala nového draka, mám na mysli Fleitin totem, ale Renox, kterého většina hráčů vůbec neznala, musel přesto odejít. Korporace by nezničila NPC jeho úrovně bez dobrého důvodu. Za tímto rozhodnutím musí být nějaký větší plán. Třetí proč je…

Počkat! Eluna nechce, abych zachránil Renoxe! Neřekla nic o tom, že Renox nesmí být zachráněn, prostě ho jen nesmím zachránit já. Proč? Napadá mě jediná odpověď. Při mém pokusu o jeho záchranu může k něčemu dojít. K něčemu, co mě jako hráče ovlivní. Hmm… To asi není přesně ono. Možná dojde k něčemu, co ovlivní mou postavu, a z toho důvodu pro mě bude hra náročnější. Co by to mohlo být? Jedinou očividnou odpovědí je Geranika. Třeba se mu nějakým způsobem podařilo získat Rogzarův krystal, a pokud se taková věc dostane do inventáře hráče, může se se svou milovanou postavou nadobro rozloučit. To mi přijde jako naprostá hloupost. Vývojáři by přece něco takového nikdy neprovedli. Pokud by se podobný předmět dostal k Anastarii, poštvala by na Korporaci samo peklo a požadovala by, aby jí okamžitě nabídli úkol na zničení předmětu. Když jsme u toho, velmi se mi zamlouvá nápad podstrčit jí nějaký podobný předmět jako Rogzarův krystal. To by jí rozhodně dalo za vyučenou. Musím si promluvit s Geranikou.

„Co se mi může stát v Armardu?“ zeptal jsem se a podle Elunina úsměvu jsem uhodil hřebíček na hlavičku.

„Viděl jsi Rogzarův krystal,“ promluvila bohyně, „a proto dokážeš přesně pochopit, o čem mluvím. Rogzar byl jedinečný a jeho krystal byl jediným svého druhu, ale Geranika má další podobné předměty.“

„To je toho, no tak budu chodit pomaleji,“ usmál jsem se, ale Elunin melancholický úsměv mi naznačoval, že její slova rozhodně nejsou prázdná. „Nebo ne?“

„Rogzarův krystal je nejslabší zbraní arzenálu Pána stínů,“ odpověděla bohyně. „Tři další krystaly jsou daleko hrozivější a cennější. Jsou to zkamenělé slzy Harrashessovy zloby. Mám ti vysvětlit, kdo to byl?“

„Patriarcha mi to již řekl,“ odmítl jsem a postupně začínal chápat vážnost situace. Slzy temného syna Stvořitele Barliony byly už jen podle svého názvu smrtící zbraní.

„Slza zloby má prakticky stejné vlastnosti jako Rogzarův krystal. Nemůže být předána, upuštěna, zničena, poškozena… Oproti předmětu, se kterým ses již setkal, však Slza zablokuje všechny schopnosti. Úplně všechny. Jsi hlavním nepřítelem Pána stínů, který se dokonce zachoval laskavě k císaři, když mu předal pochvu na dýku. Ale s tebou si rozhodně hrát nebude. Jsem si naprosto jistá, že byly Slzy zloby aktivovány, protože se celá magická sféra otřásla vlnou bolesti a hněvu, které tyto krystaly vypouštějí. Znamená to, že je nyní možné je předat jakékoli osobě a oběť se jich nikdy nebude moci zbavit. Nedokázal bys použít jakoukoli schopnost. Ani vyvolat svůj totem. Šaman Mahan navždy zemře a zůstane pouze Mahan. Já nemohu přímo zasahovat do dění tohoto světa. Dokonce i toto varování pro mě znamená velký trest od Barliony. Ale ty a Anastaria jste pro mě důležití. Vás dva opravdu nechci ztratit. Zamysli se nad mými slovy, šamane. Pokud se vydáš do Armardu, Geranika najde způsob, jak ti Slzu předat…“

Bohyně dokončila svůj proslov a zmizela. Zůstal jsem sám v hlubokém zamyšlení.

To přece není možné!

Korporace by nikdy nevymyslela nějaký krystal, který by pro jednoho hráče zničil hru. Vždyť hráč může být omezován nejdéle po jednu hodinu a opakované smrti vedou k dočasnému stavu nesmrtelnosti, ve kterém je hráč imunní proti útokům ostatních hráčů. Myšlenka, že by byl nějaký hráč navždy ochromen, je prostě šílená! U NPC to možné je, to jistě ano, ale nikoli u hráčské postavy. Vždyť by Korporace musela čelit okamžité žalobě. Přesto se za mnou bohyně nezastavila jen tak! Nejde o normální NPC s průměrným imitátorem, ale o jednu z klíčových herních postav, a jakékoli její varování je ekvivalentem varování přímo od vývojářů. Slzy jsou skutečné, jsou připravené a je tu nebezpečí, že jednu z nich získám.

K čertu s nimi!

Drazí administrátoři hry,

právě teď v (<herni_cas>) jsem měl tu čest hovořit s NPC zastupující roli bohyně Eluny, která mi sdělila velmi zajímavou informaci. Bylo mi řečeno, že…

Vysvětlete mi prosím základ, na němž je Slza postavena, důvody jejího objevení a způsob, jakým může tento předmět ovlivnit mou postavu.

Jakmile se u mé zprávy objevil stav „přijata k vyřízení“, zavolal jsem goblina.

„Viltrie!“

„Ano, pane!“ Majordomus hradu se vmžiku objevil přede mnou. Nevím, jaké algoritmy ho ovládaly, ale malý zelený goblin přede mnou stál vzpřímeně jako hřebík. Asi se mi snažil naznačit, že se již ničeho nebojí. A to má být majordomem hradu na 25. úrovni?

„Pověz mi, co musím zařídit, abys měl nad hradem plnou moc. Aby k nám nemohli zavítat nezvaní hosté. Chci, abys na seznam návštěvníků s volným přístupem ihned zařadil Kornika, Prontha a Fleitu. Ti tři mají právo Altamedu kdykoli navštívit. Ale ostatní, jako třeba ten arcidémon, který přišel obhajovat našeho portálového démona, budou mít do hradu vstup jen tehdy, pokud jim to umožníš. Poslouchám!“

„Abych mohl mít plnou kontrolu nad hradem, musí v hradu přebývat aspoň tři hobgoblini, nejlépe ale pět. A každý z nich dostane své teritorium k hlídání. Jen ti dokážou zabránit vstupu na své území jakýmkoli návštěvníkům, ať je to Zvěstovatel nebo božstvo. Avšak…“

Zatímco Viltrius mluvil, procházel jsem nastavení hradu a hledal sekci pro hobgobliny. Pokud musím najmout pár tvorů, kteří mi zajistí bezpečnost… Co to má být?

„To však v tuto chvíli není možné,“ pokračoval Viltrius provinilým tónem. „Vaše žena v hradu schovala čtyři alganidy. Hobgoblini jsou na tento minerál alergičtí a odmítají vstoupit do míst, kde se alganid nachází.“

Tlačítko pro najmutí hobgoblinů – středně velikých chlupatých potvůrek neurčitého pohlaví oblečených do červených košil – bylo šedé. I přes jejich roční plat sto tisíc zlatých za jednoho hobgoblina jsem byl připraven jich pět najmout. Systém mi to ale nedovolil.

„Co je to ten alganonamid?“ zeptal jsem se goblina.

„Alganid je minerál vyskytující se hluboko v pohoří Elmy. Používají ho alchymisté pro své výtvory. Je velmi toxický a vypouští specifický zápach, který hobgoblini nesnáší.“

„A ten minerál je schovaný někde v hradu? Nebo ho máme v trezoru?“

„Je v hradu. Nachází se v Anastariině osobní komnatě. Přinesla sem truhlu, položila ji do středu pokoje a zakázala mi na ni sáhnout. Právě v té truhle se alganid nachází.“

„Chápu. No, tak se pojďme na tu truhlu podívat,“ navrhl jsem a vstal ze svého milovaného houpacího křesla.

„Pane,“ zapištěl znovu Viltrius a provinile se na mě podíval. „To není možné.“

„Co tím myslíš, že to není možné?“ Posadil jsem se překvapeně zpět. „Vždyť máš neomezený přístup do celého hradu. Já ho vlastním, nezapomněl jsi? Co nám může být v Altamedě nepřístupné?“

„Osobní komnata paní Anastarie a pana Plinta. To jsou dvě místa, kam bez jejich povolení nesmíte vstoupit. Taková jsou pravidla trojitého vlastnictví.“

„COŽE? Kde se to píše? Kdo tato pravidla vymyslel? Jsem právoplatný majitel Altamedy a jen já mohu rozhodovat, kdo může nebo nemůže vstupovat do jejích pokojů! Veď mě!“

Goblin se chystal znovu pištět a připomínat mi nutnost respektovat vlastnictví, ale já jsem ho neposlouchal. Anastaria a Plinto mají osobní komnaty, do kterých nesmím vstoupit? To určitě! Všechno zavřít. Vytrhnout jejich pokoje i se základy a vyhodit je za hradby. Tohle je mé území!

Zakazuji ti dotýkat se té truhly! Jakmile jsem vletěl do pokoje, objevila se mi v hlavě Anastariina zpráva. Bylo dobře, že jsem byl rozezlený z představy, že ta holka měla v mém hradu pořád ještě něco svého a já se toho nemohl dotknout, protože jsem jí nijak neodpověděl. O něco dřív v realitě jsem přemítal, jak na ni zareaguju. Nejdřív jsem ji chtěl ignorovat, jindy mi zase připadal vhodnější řev, nadávky a později mi ignorování opět přišlo jako nejvhodnější možnost. Nakonec jsem se nijak nerozhodl a skočil do Barliony s tím, že mi jistě situace napoví, jak se nejlépe zachovat, až ke střetu dojde. Přesto jsem neměl chuť s ní mluvit. Jaký je rozdíl v mém přístupu k Anastarii, když jsem právě kvůli ní nemohl najmout potřebné hobgobliny?

Jo a mimochodem – vítej zpátky, dodala.

V žádném případě, tenhle hrad je můj! Ten svůj bordel si laskavě odnes!

Mýlíš se, drahý, hrad je NÁŠ. Jsem stejně tak jeho majitelkou jako ty nebo Plinto. Takže vypadni z mého pokoje a zapomeň, že vůbec existuje. Nedovolím ti zakázat mi přístup do Altamedy.

„Co to má znamenat?“ vyhrkl jsem, když mé ruce prošly truhlou, jako by vůbec neexistovala. Přesně ve středu pokoje s jedním oknem vybaveném jednoduchou postelí a malým kobercem stála zamčená truhla, ke které jsem neměl přístup. Navíc byla Anastaria automaticky varována, když jsem do jejího pokoje vstoupil! To znamená, že je tu i alarm, který jí oznamuje přítomnost vetřelců.

„Viltrie!“

„Ano, pane,“ odpověděl goblin a tisknul uši k hlavě. Asi působím dost hrozivě, když se mě bojí i vlastní majordomus.

„Jak Anastaria zjistila, že jsem vstoupil do jejího pokoje?“ zeptal jsem se, snažil si uklidnit nervy a mluvit normálním tónem. Nebylo chybou tohohle NPC, že si sem Anastaria dovlekla zamčenou věc. Z toho jsem nemohl vinit svého sluhu.

„Vlastnosti osobní komnaty jsou v podstatě stejné jako místnosti v bance Barliona. Jako majitel hradu můžete vejít, ale bez souhlasu majitele pokoje zde nemůžete nic provádět.“

„Jak mohu vyškrtnout Anastarii a Plinta ze seznamu majitelů?“

„To nemůžete. Dokonce ani císař k tomu nemá pravomoc. Ačkoli…“

„Ano?“

„Můžete odkoupit jejich vlastnické podíly. Pokud vám je oficiálně prodají, stanete se jediným majitelem Altamedy.“

„Co myslíš těmi vlastnickými podíly?“ zeptal jsem se ohromeně. „Altameda patří mně!“

„To není tak úplně pravda,“ opravil mě Viltrius. „Císař vám dal na hrad výhradní právo, avšak svatbou s Anastarií jste 10 % svého majetku podle aristokratického zákona předal své ženě. Jste právoplatným majitelem hradu a můžete se rozhodovat, kam se přesune, ale Anastaria si se svou částí také může dělat, co uzná za vhodné. Nesmí ji však prodat nikomu jinému než vám. To samé se týká i Plinta. Váš pokrevní bratr také vlastní 10 % území hradu, a pokud by se objevil u hradní brány, nemám právo mu zakázat vstup. Oba jsou majitelé části hradu! V případě, že byste chtěl být výhradním majitelem hradu, musíte koupit podíly ostatních vlastníků. I tohle je v zákoně o aristokracii řečeno.“

No to je teda rána! Pro splnění nějakého úkolu jsem Anastarii a Plintovi věnoval 10 % hradu. Otevřel jsem vlastnosti hradu a spustil odhad jeho hodnoty. Po spočtení odhadu jsem si jen zahvízdl. Kdybych Altamedu vybudoval od prvního levelu, stála by mne 450 milionů zlatých. V záchvatu štědrosti jsem dvěma hráčům předal majetek o celkové hodnotě 90 milionů a přitom mě jeden z těchto hráčů celou dobu využíval! Myslím, že si budu muset opatrně promluvit i s druhým hráčem. Co se to děje?

STOP!

Zhluboka se nadechni a začni používat tu část těla, která je určena k logickému myšlení. U lidí je to normálně mozek. Ve skutečnosti tu nejde o mou štědrost či o mou existenci na tomto světě. To je jen pouhým důsledkem. Daleko zajímavější je důvod tohoto problému. Co Korporaci vystrašilo natolik, že se rozhodla normálnímu vězni darovat hrad o hodnotě 450 milionů zlatých? Je to skoro stejně překvapivé jako to, že mě ta otázka doteď nenapadla. Korporace přece musela vzít v potaz možnost, že bych hrad jednoduše prodal. I kdyby jen postupně, abych zaplatil svou kauci a zbytek peněz si nechal přenést do reality. Takovéhle chyby se prostě nestávají. Nejsem v pohádce. A v takovém případě se znovu objevuje známá otázka: proč? Přijde mi, že „proč“ bude dnešní leitmotiv.

„Viltrie, můžeš mi vysvětlit, jak je možné, že je v našem klanu tolik členů?“ zeptal jsem se goblina, když jsem přeskočil zpět do hlavního sálu. Kromě normálních souřadnic mělo kouzlo „skok“ další zajímavou vlastnost. Umožnilo mi zvolit si konkrétní bod na 3D modelu mého okolí v okruhu několika kilometrů. Navíc se model dokázal bez problému přizpůsobit přiblížení a bylo velmi jednoduché s ním pracovat. Díky tomu jsem mohl Altamedu prozkoumat zevnitř. Všiml jsem si další zprávy v kanálu klanu a vzpomněl jsem si na to, jak mě překvapilo, kolik lidí v klanu je. Problém s vlastnictvím hradu a Anastariiným pokojem můžu odložit na později; je čas položit Viltriovi několik otázek.

„Nevím, pane. Když se Plinto stal zástupcem velitele klanu, začal přijímat svobodné občany…“

„Počkat. Jak se Plinto stal zástupcem?“

„No, on se jím vlastně technicky nestal. Je dočasným zástupcem,“ začal Viltrius vysvětlovat. „Dle stanov Legend Barliony připravených Anastarií a Clutzerem klan nemůže déle než tři dny existovat bez zástupce, pokladníka a vedoucího výprav. Když Barsina, Leite a Magdey opustili váš klan a nemohl jste osobně přenést jejich povinnosti na někoho jiného, přišlo na pořad dne rozpuštění klanu. I to je ve stanovách zaznamenáno. Proto se udála velká porada, která se rozhodla stanovit Plinta dočasným zástupcem. Clutzer je hlavním velitelem výprav a Uruk pokladníkem.“

„Kdo je sakra Uruk?“

„Jeden ze svobodných občanů, kteří dřív pracovali pro Leita v oddělení aukcí.“

„Chápu.“ Zavrtěl jsem nespokojeně hlavou, otevřel stanovy a pečlivě si je přečetl. Zaměřil jsem se zvlášť na paragrafy, které goblin zmínil. Aaaano… Skutečně musíte lidem velmi věřit, když jim dovolíte, aby se stalo něco takového. Stanovy klanu, které jsme přepsali, když klan změnil jméno, tedy přepsali je Clutzer s Anastarií, opravdu obsahovaly několik odstavců ohledně obsazení jistých pozic. Proč je všechno tak na houby?

„Za chvíli jsem zpět,“ pověděl jsem Viltriovi, otevřel mapu, vyhledal si souřadnice Anhursu a přeskočil do hlavního města. Bylo na čase navštívit notáře a převzít vedení nad klanem. Nemůžu dovolit, aby se náhodní hráči jako třeba Uruk starali o finance mého klanu.

„Ahoj, Mahane!“ zrovna jsem procházel povinnosti velitele výprav, když mi zavolal Clutzer.

„Ahoj,“ odpověděl jsem suše, jelikož jsem zatím nevěděl, jak s ním mluvit. Clutzer byl jedním z těch, kdo se za mými zády spolčil s Fénixem, a proto by od něj bylo hloupé, kdyby si myslel, že ho přijmu s otevřenou náručí. Spíše by si měl připravit klobouk, aby měl do čeho chytat zuby.

„Všiml jsem si, že ses vrátil do hry, ale nechtěl jsem tě otravovat hned. Ale když teď upravuješ povinnosti lidí na důležitých pozicích klanu, určitě máš volno. Můžeš mi věnovat pár minut? Jsem ve Zlaté podkově. Promluvíme si?“

„To můžeme,“ odpověděl jsem. „Budu tam za chvíli.“

Nemělo smysl vyhýbat se problémům. Je potřeba je vyřešit hned, nebo je neřešit vůbec. Popravdě jsem neměl o čem s lupičem hovořit. Vše, co mi mohl říct, mi řekl již tehdy na plošině u Stvořitelovy hrobky. Nejlepším řešením by bylo ho vykopnout z klanu, ale přesto mě něco přimělo, ať to zatím nedělám. Chtěl jsem se mu podívat do očí, i když to budou jen oči jeho herní postavy. Chtěl jsem se na něj podívat a zeptat se: „Proč jsi to udělal?“

Nad blížícím se setkáním jsem přemýšlel dál, ale rovnou jsem vytáhl amulet. Nechtěl jsem jít na setkání sám, protože jsem si nebyl jistý, jestli bych na Clutzera nezaútočil pěstmi. Do šťastného návratu k elementálům mi stále zbýval týden a půl.

„Hoja,“ ozval se Plintův hlas. „Co chceš?“

„Ahoj, Plinto. Tady Mahan. Počkám na tebe u vstupu do Zlaté podkovy. Buď tam do dvou minut.“

„Jo… to mám sejít schody a přivést tě k našemu stolu?“ odpověděl lupič sarkasticky. „Čekáme na tebe už dvě hodiny. Proč si trochu nepohneš?“

„My?“

„Bože, proč je s tebou všechno tak složité? Fakt musím jít dolů, nebo přijdeš nahoru sám?“

„Dobrá, dobrá. V klidu. Hned jsem u vás.“

Ukončil jsem hovor a zavrčel pod vousy. Takže oni na mě už čekají. Clutzer je prvotřídní analytik. Přesně ví, že by se naše setkání mezi čtyřma očima neobešlo bez problémů, a proto pozval Plinta. To jsou mi ale ptáčci. Jistě si oba nastavili oznámení, které jim dá vědět, až se objevím ve hře, a doteď mi dávali prostor, abych dělal, co uznám za vhodné. Rozhodli se promluvit si se mnou až ve chvíli, kdy svou pozornost obrátím ke klanu. No, pokud je na to čas, pak nebudu nic namítat. Proti rozhovoru nic nemám.

Jsi na příjmu, Dane? vkročily mi do hlavy Staceyiny myšlenky a přinutily mě zastavit a sevřít ruce v pěst. Co zase chce? První hovor s Anastarií se uskutečnil za emocionálně vypjatých okolností, kdy jsem necítil nic jiného než zlost. Nyní mě však od paty až k hlavě pohltila čistá nenávist. Kdyby se objevila po mém boku, zabil bych ji!

Jsem pořád tady, kotě, odpověděl jsem jí co nejklidněji. Nesměl jsem dovolit, abych Stacey ukázal svůj vztek, nenávist či touhu ji holýma rukama uškrtit. Nezasloužila si znát mé skutečné pocity. Koho zajímá, co si o mně pomyslí, když se s ní budu bavit takhle? Odteď s ní jinak ani nepromluvím.

Ach, zlatíčko, je skvělé s tebou zase mluvit! chytla se okamžitě Anastaria. Jak si stojí Legendy? Slyšela jsem, že můj malý Clutzer přijímá nové hráče. Je to pravda? Rozhodli jste se trosky obnovit?

To víš, Legendám se daří skvěle, díky za optání. Zapomeň na trosky, kdy mi chceš vrátit šachovnici, kotě? A taky Oko. Vůbec by mi nevadilo se s nimi znovu shledat.

Jakou šachovnici, lásko? Nemám nejmenší tušení, o čem mluvíš.

Na tom nezáleží! Až se potkáme, všechno ti připomenu. Jen zázrakem jsem dokázal hovor v tuto chvíli neukončit. Takže i ona si chce hrát! A co ty? Jak se máš?

Není to špatné. No ale úplně jsem zapomněla, že se zítra musíme sejít! Vyplnila jsem žádost o rozvod a ty se musíš obřadu účastnit. Herold tě zítra přijde vyzvednout. Chtěla jsem tě jen předem varovat. Kdo ví, třeba bys měl zrovna moc práce nebo tak… Je to připraveno na dvě hodiny odpoledne herního času. A to je vše. Promluvíme si později! Posílám pusu, můj milovaný šamane!

Skvělé, paráda, zítra se uvidíme, zabručel jsem. Od Anastarie nepřicházely další zprávy, ale má hlava se změnila v obrovskou závodní dráhu, po které se místo koní proháněly myšlenky.

Až do tohohle rozhovoru jsem měl v plánu rozbít všechny svazky s Anastarií, aby už nebylo nic, co by mě k ní vázalo, ale když přišla s návrhem ona sama, chtěl jsem se našeho manželství držet zuby nehty. Poprvé během několika dnů se ozvala ta zpropadená předtucha a řvala na mě, že se v žádném případě nesmím stát rozvedeným hrabětem! Budu se muset prohrabat všemi příslušnými zákony Barliony, abych před zítřejším setkáním zjistil, k čemu všemu v případě rozvodu dojde. Co se stane, když rozvod odmítnu, a v případě, že se vůbec neuráčím dostavit se…

Ještěže jsem tehdy v Narlaku obdržel Průvodce zdravým životním stylem šlechty. Bichle obsahovala všechny zákony a omezení, kterými se musí osoby ve šlechtickém stavu řídit. I kdyby měla kniha dva tisíce stran, měl bych mít dostatek času všechny důležité body projít. Co třeba kdybych se s rozvodem musel rozloučit s polovinou svého majetku a například polovina Altamedy by přešla Anastarii? Chtěl jsem něco takového? Ne! Takže si promluvím s Plintem a Clutzerem a pak se vrátím do Altamedy. Přeruším všechny úkoly, které jsem načal, a zaměřím se jen na tu knihu. Neodejdu ze hry, dokud nezjistím, na co mám jako hrabě právo a jaké jsou mé povinnosti. Nemám moc času. Do zítřka to musím stihnout. Rozhodně se nechci ze schůzky vymluvit. Je na čase, abych se změnil z hráče, který pořád někde poletuje, na hráče, který si dopředu vše přečte a rozhodne se objektivně a rozumně.

„Vstupte, prosím, jste očekáván,“ pozdravil mě portýr, otevřel mi vchodové dveře a pozval mě dál do Zlaté podkovy. Kdysi dávno u předních dveří zdravil hosty sám majitel, ale postupem let od toho upustil a najal si na tu práci hráče. Přestože by pro něj bylo daleko levnější najmout si NPC, gobliní majitel tuto možnost odmítl. Podle něj ve Zlaté podkově nikdy NPC pracovat nebudou a tečka!

„Přejete si rovnou objednat, nebo mám přinést menu?“ zeptal se zdvořile číšník. Clutzer, Plinto a Eric potichu čekali, než si objednám. Všiml jsem si, že rozhodně nestrávili poslední týden s rukama v klínech. Clutzer nyní dosáhl na 204. level, Eric se stal malabarským mistrem svého řemesla a na Plintovi se skvěla červená stuha zabijáka hráčů. Ani jeden z nich nepromluvil, když jsem se usazoval u stolu, a čekali, že nejdřív začnu já. Ale já jsem zůstal potichu a každého z přítomných pozdravil pokývnutím hlavy.

„Denní menu a Tartarův ležák.“

Číšník přijal objednávku, odešel a zanechal mě ve společnosti tří bývalých společníků. Proč říkám bývalých? Protože v tomto světě zůstává mým posledním zbývajícím společníkem pouze Draco. Všichni ostatní jsou prostě známí. To mi stačí.

„Navrhuji, abychom nechodili okolo horké kaše,“ spustil jsem, když jsem se pohodlně usadil, „a pojďme rovnou k hlavnímu tématu. Nejdřív ze všeho se vás ptám: věděli jste všichni tři, k čemu dojde na plošině u hrobky?“

„Ne, věděl jsem to jen já,“ odpověděl Clutzer. „Já jsem byl jediný, kdo se účastnil příprav. Ostatní o plánu nevěděli. Jsou připraveni to odpřisáhnout samotnému císaři.“

„Přísaha ve hře pro mě nic neznamená, protože je například možné, že jste plán domlouvali či si ho předávali v reálu,“ ušklíbl jsem se hořce.

„To je pravda. Víš, nejdřív jsem se s tebou chtěl setkat sám, ale později jsem pochopil, že pro tebe budu vždycky člen Fénixu, ať už budu přísahat cokoli jiného. To je naprosto normální a já nečekám, že mi budeš věřit. Ale udělali jsme chybu, kterou chceme napravit. Proto jsme zůstali v klanu a nabrali hráče. Mám několik nápadů a byl bych rád, kdybys mě vyslechl. Rozhodnout se můžeš později. Teď jen poslouchej.“

Clutzer se napil vody a počkal, než před nás číšník rozloží talíře s jídlem a odejde z místnosti.

„Nejdřív ze všeho bychom si měli projít to, proč a jak ke všemu došlo. Pak ti řeknu o našich možnostech. Jak už jsem ti řekl, byl jsem to já, kdo nás tři původně přivedl k Fénixu. Prostě jsem si nemyslel, že v Barlioně vězeň něco dokáže. Nikdy dřív se to nestalo, takže jsem dospěl k názoru, že se to ani stát nemůže. Připojili jsme se k Fénixu a čekali na tebe…“

Clutzer poutavě vykládal příběh o příchodu mladého analytika do Fénixu. Mluvil o postupu z pozice poradce až na pozici spoluautora dlouhodobé strategie k získání Karmadontovy šachovnice. Neřekl mi vůbec nic nového, ale udělal jsem si mentální poznámku. Při druhém poslechu jeho příběhu jsem již nechtěl zničit celý svět. Necítil jsem dokonce touhu roztrhat Anastarii na malé kousíčky, jakmile o ní začal hovořit. Ačkoli je docela dobře možné, že za to může mé rozhodnutí, jak na ni budu nyní reagovat. Kdo ví?

„V tu chvíli jsi odešel ze hry. A teď o tom, co se stalo pak,“ pokračoval Clutzer. „Tady je odkaz na jedno video. Měl by ses na něj podívat.“

Neměl jsem zájem jim sdělit, že dobře vím, co po mém odchodu ze hry následovalo, proto jsem otevřel okno pro obchodování, nahrál video a znovu se podíval na otevírání hrobky. Přiletěli andělé a Anastaria s nimi rozmlouvala…

Počkat…

Nikdo teď nemůže vidět, na co se dívám a v jakém pořadí. Myslí si, že jsem strnul šokem z jejich odhalení. Já jsem se místo toho ze všech sil snažil vzpomenout na úhel, ze kterého jsem na tu samou scénu hleděl dřív. Tohle video rozhodně natáčel Clutzer, jelikož jasně slyším jeho komentář. Zajímalo mě ale něco úplně jiného. Kdo natočil video, které mi přišlo mailem?

Bylo mi jedno, co si o mně ostatní pomyslí, a proto jsem se odhlásil z Barliony, vystoupil z kapsle, otevřel odkaz z mailu a na videu našel Clutzera. Pokusil jsem se odhadnout, v jakých místech přibližně kameraman stál, a vrátil jsem se do hry. Rád bych měl představu, jakými prostředky neznámý cizinec vládne, než s ním uzavřu jakékoli spojenectví.

Co vám mám povídat… Když jsem za pomoci geometrických úhlů spatřil, kdo je autorem prvního videa, málem mi vypadly oči z důlků. Vždyť jsem toho hráče dobře znal! Byl to Exodus, jeden z lovců Fénixu. Podíval jsem se na zbytek Clutzerova videa, které běželo o něco déle než Exodovo a zdokumentovalo Plintovo zabití všech hráčů přítomných na plošině. V jednom záběru jsem video zastavil a právě zde šlo nejpřesněji vidět osobu, která mě kontaktovala.

Lovec na levelu 302 zastával roli velitele všech lovců Fénixu nebo měl k té hodnosti velice blízko. V Temném hvozdu dokázal své schopnosti, jelikož byl snad jediným útočníkem na dálku, který přežil téměř každou situaci. Bylo pro mě těžké přijmout skutečnost, že za tím videem stojí právě on. Během uplynulého týdne jsem přestal věřit na zázraky a jedna věc je jistá: buď jde o past a Exodovo video bylo natočené pro vlastní potřebu a později mu ho někdo ukradl, nebo mi uniká nějaká klíčová informace. V každém případě je však jasné, že se musím s tajemným mužem setkat. Počkám, až mi přijde odpověď na zprávu, a zjistím, co může nabídnout.

„Moc hezké,“ odfrkl jsem si a dal ostatním najevo, že jsem video zhlédl. Od chvíle, kdy jsem ho spustil, uběhlo patnáct minut, a nebylo by ode mne hezké, abych je nechal čekat déle. „Jinými slovy: potřebovali k otevření hrobky jen zástupce a mě chtěli poslat do dolů.“

„Právě proto jsme teď tady,“ pokračoval Clutzer. „A z toho důvodu má klan tolik členů. Nechtěli jsme, aby ses vrátil do hry a klan rozpustil. Nikdo z nás ani na chvíli nepochyboval o tom, že by ses časem vrátil. Klan by přestal existovat, i kdybys všechny vykopl a zůstal v něm sám. Stanovy v tom nehrají roli, vždyť se dají kdykoli přepsat. Nicméně by tím Fénix vyhrál a Legendy Barliony by navždycky zmizely.“

„Chceš mi říct, že jste začali přijímat hráče jen proto, aby mi přišlo líto je hned zase vyhodit? Prostě aby to nakonec dopadlo podle vašich představ bez ohledu na mé plány?“ zeptal jsem se sarkasticky. Ač se mi to vůbec nelíbilo, Clutzer měl pravdu. Původně jsem v Legendách chtěl zůstat sám. Teď, když má klan tolik členů, si už vůbec nejsem jistý.

„Kromě jiného,“ uznal lupič. „Víš, to ještě není všechno, co ti chceme ukázat. Před několika dny Anastaria na stránkách Fénixu zveřejnila rozhovor.“

„Už jsem ho viděl,“ přerušil jsem Clutzera. „Právě proto mě počet členů klanu tolik překvapil. Vždyť šaman Mahan zradil své spoluhráče a stal se hlavním záporákem Barliony. Lidé, co se chtějí přidat do mého klanu, musí být buď hloupí, nebo bojují ve jménu Anastarie a snaží se mě dostat zpět za mříže.“

„Opravdu lidi moc dobře neznáš, Mahane. Nebo zapomínáš na svoje postavení.“

„Jaké postavení?“ zamračil jsem se, protože jsem nechápal, kam tím Clutzer míří.

„Tvoje postavení! Jsi šaman Mahan, hlavní hrdina dvou celovečerních filmů. Navíc pozitivní hrdina! Jsi hráč s jedinečným hradem, jedinečnými mazlíčky pro všechny členy svého klanu a s neskutečným štěstím na herní scénáře. Anhurští strážní si doteď vykládají o tvé svatbě s Anastarií. Nikomu se nepodařilo napáchat hlavnímu městu takové škody. A ty si myslíš, že hráči budou v téhle záležitosti věřit Anastarii?

Neseděli jsme tu jen tak zbůhdarma. Fóra vřou diskuzemi o jiné verzi Anastariina příběhu, ve které jste se vážně pohádali, ty jsi odešel se zlomeným srdcem a právě si čistíš hlavu na nějaké velké párty. Na opravdové klasické párty, kam by si šel vyčistit alkoholem hlavu každý normální chlap, který by přišel o svou lásku. Nic lepšího nás nenapadlo, promiň. Nicméně lidé mají rádi drama a hádka mezi dvěma virtuálními manžely je daleko uvěřitelnější, opravdovější a pochopitelnější než to, k čemu skutečně došlo. Všichni čekají na tvůj návrat. Jen dnes mě kontaktovalo asi sedm agentur a téměř na kolenou mě prosily o rozhovor. Z jejich pohledu jsi celebrita, která rozhodně nekontroluje poštu. A celebrita rozhodně jsi, ať se ti to líbí nebo ne. Takže všechno záleží jen a jen na tobě, nebo spíš na tom, co se chystáš udělat.“

„Dobrá, dobrá. Ale co tu dělají tihle dva?“ zeptal jsem se a mávnul směrem k Ericovi a Plintovi. Nemohl jsem uvěřit, jak dlouho se druhý jmenovaný udržel potichu, ale Plinto jako slušně vychovaný hoch ani jednou nepromluvil. To nebyl lupič, kterého jsem znal.

„Ti jsou jen navíc. Myslel jsem si, že kdybychom tu seděli jen ve dvou, naše setkání by nabralo úplně jiné obrátky. Vždyť jsem přece Anastariin miláček, její pravá ruka a tak dál. Být na jejím místě, zavolal bych ti a ptal se na to, jak se daří jejímu Clutzerovi a jestli ještě nezničil tvůj klan. Vaše telepatické spojení by mělo být zatím funkční.“

„Zatím?“ zeptal jsem se překvapeně.

„Schopnost zmizí, jakmile dojde k rozvodu. Pokud můžu ještě jednou říct, jak bych se na jejím místě zachoval, ihned bych požádal o rozvod. Jsem si jistý, že jsi tohle zatím moc neřešil, takže mě poslouchej: aby mohlo dojít k rozvodu, musí být přítomni oba manželé. Nedojde k němu, pokud se dostaví jen jeden z páru. Ale je v tom několik schovaných háčků, kvůli kterým můžeš ztratit polovinu virtuálního majetku, pokud na ně nejsi připravený. A všechno by bylo naprosto legální. Statut barlionského hraběte je následující…“

Clutzer mi začal povídat tak překvapivé novinky, že se mé obočí postupně dralo výš a výš. Ukázalo se, že podle malabarského práva přijatého kdysi dávno za vlády Karmadonta nemělo mnoho vrstev šlechty možnost se rozvést. Oni tu možnost měli a stále mají, ale k rozvodu se pojilo takové množství negativ, že bylo daleko jednodušší strávit zbytek života s osobou, kterou nemilovali. Vrstev tímto zákonem dotčených nebylo mnoho – vévodové, rádci, heroldi, císaři a bohužel hrabata.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Šamanova pomsta.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.