Zachránce sáhl po sekeře, zvedl se a postavil se překvapenému nájezdníkovi. Quel, který už měl volné ruce, si rychle odstraňoval pouta z nohou. Aramita nebyl tak zaskočený, aby se nedokázal bránit. Než byl neforemný soupeř schopen připravit si zbraň, byla nájezdníkova čepel venku a zakousla se do něj. Tentokrát neměl quel takové štěstí. Vlčí nájezdník ho zasáhl do nechráněného místa u krku a dokázal odseknout pěkný kousek masa. Quel potlačil bolestné zatroubení a rozmáchl se. Sekera prolétla místem, kde měla být mužova hruď, ale ostražitý voják se stačil rychle skrčit. Pak začal z plných plic křičet.

v nakladatelství FANTOM Print

Ohnivý drak

Ledový drak

Vlčí přilba

Stínový hřebec

Křišťálový drak

The Dragon Crown *

DragonRealm - Zrození

Zahalená říše

Děti draka

Dračí kodex

* Připravujeme, český název bude upřesněn

FANTOM Print

2008

Copyright © 1993 Richard A. Knaak

Translation © Hana Vlčinská

Cover © Jan Patrik Krásný

ISBN 978-80-7398-667-4 (ePub)

ISBN 978-80-7398-668-1 (mobi)

www.fantomprint.cz

I.

Když se probudil, zjistil, že do jeho světa vtrhl nepřítel. Temná nákaza v lidské podobě se přelévala přes třpytivou, skalnatou krajinu a zamořovala ji už svojí pouhou přítomností. Soustředil se, aby přiměl křišťálovou komnatu ukázat mu víc. V odpověď na jeho žádost zaplavily stěny obrazy. Uviděl tři velké lodě, černé jako smůla, zakotvené u pobřeží, a přemýšlel, jak se mohly dostat tak blízko, aniž by si jich všiml. Bylo to znepokojivé znamení, které svědčilo o tom, že spal hlouběji, než zamýšlel.

Raději však nad tím dál neuvažoval a prohlížel si další obrazy. Jedna fazeta odhalovala detailní obraz vetřelců. Vytáhl obraz do popředí a zasyčel. Byli mu povědomí, ačkoliv si hned nevzpomněl, jak si říkají. Přestože se pohybovali po území zalitém sluncem, měli na sobě zbroj barvy noci, zbroj bez příkras. S výjimkou přilby. Horní část každé z nich měla podobu vlčí hlavy hledící dolů, jež v mnoha směrech odrážela podobu mužů. V dálce viděl standarty, třepotající se ve větru. Na vojsko – protože tohle bylo vojsko – shlížel profil téhož vlka v tmavě rudém poli.

Konečně si vybavil jméno. Sami o sobě mluvili jako o Aramitech, ale ti, které po generace olupovali, pro ně měli jiné, výstižnější pojmenování.

Vlčí nájezdníci.

A teď jsou tady, na jeho panství. Odvrátil se od obrazu, který si vybral předtím, a prohledal ostatní. Na první pohled vypadali všichni muži stejně, jeden vedle druhého, a v černé zbroji zamořovali jeho království. Znovu zasyčel, čím dál rozčilenější. Nic z toho mu nepomohlo.

Znovu zatoužil po spánku, po možnosti tuhle situaci ignorovat. Věděl však, že podlehnout podobnému pokušení by znamenalo připustit pád všeho, co mu náleží. Navzdory nebezpečí, které to představovalo pro jeho mysl… pro samotnou existenci… musí zůstat vzhůru. Znal vlčí nájezdníky dost dobře na to, aby věděl, že je nemůže nechat bez dozoru.

„Aha.“ Tady jsou. Důstojníci. Hlavní velitel, kterému Aramité říkají Vůdce Smečky, tady není, ale zbytek šakalů, jeho podřízení, ano.

Kromě rudočerných plášťů, které na sobě měli, jen málo naznačovalo, že jsou víc než běžní vojáci. Vůdce Smečky by měl propracovanější přilbu a jednoduchý odznak s vlčí hlavou, ale to by bylo všechno. Jinak se Aramité o symboly pro hodnosti moc nestarali. Důstojník byl důstojník, a to na jakékoliv úrovni, na ničem jiném nezáleželo. Důstojníky bylo potřeba ve všem poslechnout. Slepá poslušnost byla součástí nájezdnického kréda.

Na první pohled na nich neviděl nic důležitého a skoro by vyhledal jiný obraz, kdyby se náhle nezjevila celá scéna. Vlčí nájezdníci měli vězně. Nejprve neviděl, kdo to je, protože černovlasí vojáci bezmocnou postavu obklopili ze všech stran, jako by je fascinovalo, koho to chytili. Strkali do nešťastníka krátkými meči a bavili se mezi sebou.

Byl ale mezi nimi jeden, který se nesmál, stál spíš stranou, na mladé, kulaté tváři měl znuděný výraz. Mohlo se zdát, že je mu svět kolem naprosto lhostejný, kdyby neměl v očích hlad. Těkal po okolí pohledem, který se do všeho vpíjel, ale nikdy na žádné věci nespočinul déle než na pár chvil. Pozorovatel, proti své vůli zaujatý, vyhledal obraz, který by mu tohohle jezdce přiblížil o něco víc.

Muž byl menší postavy a na první pohled nenápadný, ale cosi kolem něj nabádalo k opatrnosti. Když se oči mladého Aramity otočily na něj, zahleděly se s tak znepokojivou intenzitou, až si pozorovatel myslel, že byl odhalen. Pak ale vlčí nájezdník odvrátil pohled zpátky k zajatci a něco jako kouzlo se přerušilo.

Mrzutý vládce křišťálové komnaty sledoval Aramitův pohled a poprvé spatřil zajatce vlčích nájezdníků.

Byl to quel. Ač svázaný a na kolenou, byl skoro tak vysoký jako lidé. Od temene opancéřované hlavy až k zemi ho halila šedá síť, ale i tak se dalo rozeznat dost. Pozorovatel žasl, že tohohle tvora vůbec nějaký provaz udrží, obzvlášť když šlo o tak velkého samce, jako byl tenhle. Svázali quelovi i dlouhý, zužující se čenich, buď aby umlčeli jeho houkání, nebo aby mu zabránili odhryznout prsty jezdci, který by byl tak hloupý, že by se mu dostal na dosah. Nájezdníci byli tak chytří, že mu stáhli mohutné paže dozadu, takže quel nemohl patřičně využít dlouhé spáry. Drápy obyvatele podzemí byly uzpůsobeny k hrabání v tvrdé půdě a hladce by prošly zbrojí i tělem aramitských vojáků. Vlčí nájezdníci už to ostatně zřejmě zjistili na vlastní kůži; zajmout quela nejspíš nebyl snadný úkol. Dokonce i pozorovatel respektoval neuvěřitelnou sílu skrývající se za těmihle drápy.

Proč quel? Přemýšlel o tom. Zaútočil na ležení? Nebo ho prostě zaskočili nepřipraveného, když se vyhrabal? Vzhledem k tomu, jak dobře podzemní tvorové tuhle oblast znali, se to nezdálo moc pravděpodobné; žili tady ještě déle než on. Je možné, že nájezdníci považují zajatce jen za zvíře a ne za rasu starší, než je jejich vlastní. Lidé si o sobě někdy moc myslí, pokud jde o jejich místo v řádu věcí.

Quelův osud pozorovatele nezajímal. Tito tvorové žili mimo jeho panství, přestože kvůli tomu museli opustit část dříve mocného podzemního města. Snad jen hrozba smrti by některého z nich donutila vstoupit do jeho říše. Nebáli se jen jeho, ale i moci, kterou vládl.

Moc, kterou vládl… Pozorovatel na chvíli zapomněl na svůj úkol a v duchu se zasmál. Jestliže on ovládal moc, stejně tak ovládala ona jeho. A nejspíš ještě víc. Nikdy se od ní nemůže osvobodit, protože to by znamenalo navždy ztratit sama sebe.

Mysl se mu zatoulala a komnata, reagující na každou myšlenku, vědomou i jinou, nechala obrazy vyblednout a skoro vzápětí je nahradila jediným, opakujícím se v krystalových fazetách stěn znovu a znovu. Byla to osamělá tvář s hrubými rysy, částečně zakrytá přilbou a vousy, tvář v mnoha směrech příliš podobná obličejům vlčích nájezdníků. Válečník, fanaticky poslušný voják, plnící rozkazy bez ohledu na jejich povahu.

To bylo příliš. Pozorovatel zařval, zvedl se z místa, kde odpočíval, a rozmáchl se proti šiku obličejů mohutnými drápy. Obrazy zmizely stejně rychle, jako se objevily. Na jejich místo se vrátil tábor nájezdníků. Strach a hněv pomalu opadl, ale neztratil se úplně. Na jevišti se znovu objevil quel a jeho věznitelé. Teď to byl skoro vítaný pohled; cokoliv bylo lepší než prodlévat v minulosti mrtvé tak dávno, že vypadala jako pouhý sen.

Když se však znovu zadíval na stěny, viděl, že všechno ještě není v pořádku. Něco vlastně bylo strašlivě špatně. Obrazy kolísaly a kroutily se, takže to vypadalo, jako by byl svět za komnatou tekutý. Nejdřív si myslel, že to dělá jeho rozbouřená mysl, ale nebylo tomu tak. Žil s komnatou už dlouho a znal její způsoby, omezení i výstřednosti stejně dobře, jako znal sám sebe. A možná i lépe.

Ať byla příčina jakákoliv, přicházela zvenčí a on nepochyboval, že kořeny vedou k těm, kdo si troufali myslet na to, jak si přivlastnit jeho panství.

Zapátral myšlenkami a použil moc komnaty k vyhledání zdroje. Obrazy dál kolísaly, a když zpřesňoval zaměření, mnohé z nich se měnily. Příčina byla blízko místa, kde drželi quela, ale ať se snažil, jak chtěl, nedokázal se dostat přesně na místo, na které chtěl. To bylo taky podivné; ničemu se nedařilo unikat slídivým schopnostem komnaty dlouho.

V několika fazetách lesklých stěn se krátce objevil rozmazaný obraz stanu. Pozorovatel se podíval blíž a snažil se obraz zaostřit. Byl odměněn novou vizí, stejně matnou, jako byla ta předchozí – vizí muže ve zbroji, sedícího ve stanu. Letmo se ukázal obraz zvířete, omotaného muži kolem ramen, a jiný, naznačující, že za ním stojí ještě někdo další. O druhém přítomném se dalo říct jen to, že je oproti mladému nájezdníkovi, jenž hlídal quela, vysoký, a vypadalo to, že má sytě modrou kůži.

Víc! Musím vědět víc! Komnata, jeho svatyně, podobně selhala jen několikrát. O to důležitější teď bylo zjistit pravdu. Pokud to způsobili vlčí nájezdníci, pak představovali pro křehkou rovnováhu, kterou tak dlouho udržoval, skutečnou hrozbu.

Drápy zaškrábaly po podlaze a vyryly do poškozeného povrchu brázdy. Dech se mu zrychlil. Vyčerpávalo ho, když se musel takhle soustředit, obzvlášť bez dostatečného odpočinku. Víc než kdy jindy hrozilo nebezpečí, že by mohl ztratit sám sebe, stát se tím, čím se stali jeho předchůdci…

Už ten obraz skoro měl, věc, kterou držel sedící Aramita – nejspíš Vůdce Smečky, jehož našel předtím – v ruce. Kvůli dychtivosti vidět však nepatrně ztratil kontrolu. Vize zakolísala a pak se proměnila v nesmyslné šmouhy.

„Proklínám tě, zlovolné zrcadlo!“ zařval. V hněvu zapomněl na nebezpečí, jaké takové výbuchy představují.

Zklamání se proměnilo v čin a obrazy tábora vlčích nájezdníků olízly plameny. Švihl ocasem a udeřil do protější stěny, kde víc než tucet stejných quelů hledělo do očí více než tuctu stejných mladých důstojníků. Všichni vytáhli zpoza opasku malý, stopu dlouhý palcát. Druhý výšleh ohně na okamžik zapálil obrazy dvaceti vojáků, pátrajících v krystaly osazených skalách. Rozzuřeného pozorovatele zatím vůbec nezajímalo, proč to dělají.

Zatímco mu oči zrudly vztekem a připravoval se k dalšímu úderu, vlčí nájezdníci zmizeli. Na kratičký okamžik křišťálová komnata zmatněla. Pak mdle šedivé stěny ukázaly další obraz. Ochromeně zíral na legii rozzuřených plazích obličejů. Ony na něj na oplátku zíraly zpět, zářivý šik nestvůrných hlav, všechny se stejně nevěřícným a zděšeným výrazem, jaký měl i on. Zubaté čelisti byly dokořán a ze všech vystřeloval rozeklaný jazyk. Do hlavy se mu vpalovaly pohledy úzkých, nelidských očí. Kůže lesklá jako drahokam se s každým přerývaným nadechnutím zavlnila. Kožnatá křídla se roztahovala a zase skládala.

Couvl před odpornými obrazy, ale nemohl uniknout faktu, že všechny představují jeho.

Ano… Jsssem vládce Legarssského poloossstrova, ne sssnad? Jsssem netvor, kterému lidé říkají Křišťálový drak… Znovu se podíval na odrazy, tentokrát se vzdorem. Ale jsem a vždycky budu i sám sebou!

Přes tento vzdorovitý postoj však věděl, že se dostal příliš blízko k tomu, aby moci komnaty podlehl, blíž, než kdy byl za stovky let. Mohlo za to hlavně posledních několik let. Skoro před dvěma desetiletími byl nucen zachránit Dračí říši před svým osudovým protějškem ze severu, nikým neoplakávaným Ledovým drakem. Zrušení kouzla ledové smrti, které šílený drak rozpoutal, si vyžádalo příliš. Zuřivost ho tehdy skoro ovládla. Nedostal se sice tak těsně k porážce jako teď, ale bylo to podobné.

Vlčí nájezdníci sami od sebe neodejdou. Jako paraziti, kterými jsou, zůstanou, dokud nebudou vybiti nebo nevyždímají ze země všechno, co dokáží. Křišťálový drak nepochyboval o tom, že pokud ještě nevědí o dědictví quelů, brzy o něm vědět budou… a to dědictví je přivede i k němu. Vládce Legarského poloostrova příliš dobře chápal, že muže neodradí dokonce ani jeho přítomnost. Jejich tvrdošíjnost mu připomínala jiné časy, jiné lidi.

A tak nakonec musím bojovat… i kdyby to mělo znamenat vítězství, ve kterém bude ztraceno vše, co toužím zachránit! Pokusil se nepříjemnou myšlenku vyhnat z hlavy, ale ta už se v ní uhnízdila. Nebude jí moci uniknout. Bude ho pronásledovat ve dne v noci. Dračí král se nakonec vzdal nevyhnutelnému a sedl si. Spánek, který potřeboval, už pro něj nebyl možný. Mohl odpočívat, ale nemohl si dovolit luxus hlubokého, všechny myšlenky halícího zapomnění. Sněť v jeho říši musí být vyříznuta, než se nekontrolovaně rozšíří.

Křišťálový drak se otřásl při pomyšlení na to, co by byl nucen udělat, kdyby k tomu došlo. Pak by mu už zbývala jediná možnost… a ta by po sobě mohla zanechat dědictví, vedle něhož by zkáza, o kterou se pokusil Ledový drak, vypadala jako požehnání.

Ale jemu by za to stála.

II.

Panství nemělo žádné jméno, aspoň ne takové, které by si udrželo. Mnozí mu říkali Zelené panství, ale to byl spíš popis než skutečný titul. Pro Cabea Bedlama to bylo prostě Panství. Kdo a jak dávno ho postavil, se dalo jen odhadovat. Styl se nepodobal ničemu, co kdy tmavovlasý čaroděj viděl. Přestože byla větší část budovy z kamene, pravé křídlo ve skutečnosti tvořil mohutný strom starý jako sám čas. Podle toho, z které strany člověk stál, mělo Panství dvě nebo tři patra. Po obou stranách dveří čněly vzhůru mramorové sloupy. Skoro u střechy seděla kovová socha jednoho z pátračů, která vypadala připravená vrhnout se dolů na jakékoliv vetřelce.

Někteří si mysleli, že Panství postavili aviani, částečně proto, že většina soch a uměleckých děl se týkala života ptačích lidí. Teorii posilovala skutečnost, že část domu tvořil strom. Přesto se vždycky zdálo divné, že by si tvorové, kteří obvykle žili u nebe a stavěli si hnízdiště v horských jeskyních, vybudovali domov tak spjatý se zemí. Cabe si spíš myslel, že sochy a ostatní výzdoba byly dodány později, dlouho po odchodu původních stavitelů.

Historie Panství pro něj ve skutečnosti znamenala mnohem méně než skutečnost, že byl teď jeho pánem. Tady, uprostřed Dagorského lesa, vládli jako pán a paní on a jeho manželka, čarodějka Gwendolyn. Tady vychovávali děti… lidské i dračí.

Z balkónu v prvním patře, přiléhajícím k jejich soukromým pokojům, mohl Cabe vidět většinu veliké zahrady Panství. Díval se, jak služebnictvo obou ras spěchá za povinnostmi nebo si užívá volného času. Když jsem tohle místo viděl poprvé, bojoval jsem o život.

Dračí králové ho objevili – neznámého a nic netušícího vnuka Nathana Bedlama, čaroděje, který málem svrhl vládnoucí draky. Stříbrný pramen ve vlasech, znamení čarodějné moci, by i tak stačil ke Cabeovu odsouzení, protože draci měli k lidským mágům odpor, když však objevili jeho původ, byl Cabeův osud zpečetěn. Někteří z dračích králů zpanikařili a pokusili se ho okamžitě zabít, místo toho však zahynul jeden z nich a Cabeovy dlouho nečinné magické schopnosti ožily. Utekl sem a našel Gwen, Jantarovou paní, kterou více než sto let předtím spoutal Cabeův vlastní otec, Azran. Cabe a čarodějka společně odolali dračím králům, armádám i šíleným čarodějům. Po Azranově smrti a rozprášení vojska vévody Tomy se vrátili na Panství a přivlastnili si ho… pokud si někdo mohl prastarý dům doopravdy přivlastnit.

Ozvalo se zachichotání. Cabe se podíval dolů a ztuhl. Uviděl svou dceru Valeu a v patách za ní žlutozeleného draka velkého jako dospělý muž. Valea, která začínala dospívat, byla obrazem své matky, včetně ohnivě rusých vlasů. Měla na sobě smaragdově zelený jezdecký oblek, mnohem praktičtější než šaty, které jí nutila Gwen; v tom by měla bez problémů drakovi utéct.

Nic takového však neudělala. Místo toho se prudce otočila a natáhla k běžícímu drakovi paže. Cabe zvedl ruku, aby ji bránil, stáhl ji však zpět, když se netvor začal mihotat. Plazí nohy se prodloužily a zjemněly. Kožnatá křídla se vytratila stejně jako ocas. Jakmile se proměňující tvor pevně postavil na nohy, které předtím byly dračí, stáhla se mu i tvář a stávala se každým okamžikem lidštější. Z hlavy vyrostly žlutozelené vlasy stejného odstínu.

Na místě, kde před chvílí stál netvor, teď stála krásná dívka, jen o pár let starší než Valea. Měla na sobě stejný jezdecký oblek jako její společnice, až na to, že byl světle červený, ne smaragdově zelený.

Valea k ní přistoupila a objala ji. Z místa, kde Cabe stál, je obě slyšel.

„To byla tvoje zatím nejrychlejší proměna, Urso! Kéž bych to taky uměla!“

„Myslíš, že mi to jde líp?“ zeptala se starší dívka dychtivě. Úzké oči ostře kontrastovaly s Valeinýma mandlovýma. Jako všechny dračice v lidské podobě byla úchvatná a exotická. Měla postavu dospělé ženy a tvář sirény, lákavou, s plnými rty. Ve svůdnosti jí bránilo jen dětské chování. „Kyl pořád říká, že jsem tak pomalá, že bych měla být s nižšími!“ Odfrkla. „Nejsem, že ne?“

Cabe se ušklíbl. Nižší draci byli zvířata, obyčejná a hloupá; právě s jedním z nich si dračici před chvílí spletl. Byli sotva víc než přerostlé ještěrky s křídly a jejich bratranci je obvykle používali jako jízdní zvířata. To byla jedna ze zvláštností dračí rasy; nižší draci, i ti inteligentní, se mohli vylíhnout ze stejné snůšky. Dokonce ani draci nevěděli proč. Nazvat Ursu nižším drakem byla pro její druh ta nejhorší urážka. Bude si muset s Kylem promluvit, což nebylo nikdy snadné.

Obě dívky se teď smály; Cabe očividně přeslechl něco, co Valea řekla. Pak dvojice odběhla. Cabe žasl, jak je pro jeho dceru snadné hrát si s někým, kdo se proměňuje z lidské podoby do dračí a kdo se v dračí podobě narodil. On sám měl v přítomnosti většiny draků pořád nepříjemný pocit a nepomáhalo mu ani to, že draci měli na oplátku zdravý respekt k jeho magickým schopnostem.

Temný kůň by se smál, kdyby to věděl… Přemýšlel, kde může mocný tvor být. Pořád ještě pronásleduje ducha černokněžníka Shadea? Doufal, že ne. Shade je mrtvý; stínový hřebec na to sám dohlédl. Temný kůň však nevěřil tomu, co viděl na vlastní oči, a čas od času Dračí říši znovu prohledával. Nepochybně to mělo smysl. Shadeovou kletbou bylo znovuzrození po každé smrti a přesuny od tmy ke světlu a zase ke tmě podle toho, jakou cestou kráčelo jeho předchozí vtělení. Minulá smrt vypadala jako poslední…

Cabe tu myšlenku zahnal, než i on začne vidět duchy. Byly tu jiné důležité věci. Zprávy, které jim předal král Melicard z Talaku, byly znepokojivé, tím spíš, že člověk nevěděl, čemu věřit, a čemu ne. Kupodivu mu v hlavě neuvázly mnohem důležitější zvěsti o možném spojení přeživších draků ze zdecimovaných klanů ani o vzestupu nové generace lidských čarodějů, ale ta nejnepravděpodobnější věc.

Někdo tvrdil, že v severovýchodních mořích Dračí říše byly spatřeny tři velké černé lodě. Lodě, které pluly k jihu.

Vypadalo to však nepravděpodobně, protože zdrojem téhle zprávy prý byli horští trpaslíci, známí tím, že si vymýšlí. Aramité by sotva měli dost času a zdrojů k zahájení nové akce takových rozměrů, jak naznačovala zpráva. Tři takové lodě znamenaly stovky vojáků stažených z obrany rozpadající se říše vlčích nájezdníků.

Ale… už rok nedorazily do Dračí říše žádné zprávy o velké vzpouře za mořem. Podle té poslední byl jeden z nejsilnějších námořních přístavů, které nájezdníkům zbývaly, zralý padnout. Gryfovy síly byly jen několik dní od něho.

Doufal, že se štěstí neobrátilo.

„O čem přemýšlíš?“

Čaroděj se otočil k manželce, která právě vešla do pokoje. Gwendolyn Bedlamová byla vysoká žena s ohnivě rusými vlasy, které jí splývaly skoro až k pasu. Stříbrný pruh v nich z ní dělal, stejně jako z talacké královny Erini a Cabea, čaroděje. Měla smaragdové oči, jiskřící, když měla radost, a plné rty, které se právě usmívaly. Roucho v barvě lesní zelené splývalo volněji než jeho tmavě modré, přesto nějak lnulo k postavě a dokonale naznačovalo smyslné tělo. Potkal ji uprostřed pokoje a vzal ji do náruče. Políbili se stejně dlouze jako poprvé. Cabe, s mírně křivým nosem a kulatou tváří, často žasl, jak někdo jako on, tak obyčejný vzhledem i myšlením, mohl mít takové štěstí, že získal její ruku.

Když se od ní konečně dokázal odtrhnout, odpověděl: „Přemýšlel jsem nad mnoha věcmi, ale hlavně nad tím, co jsme se dozvěděli v Talaku.“

„Černé lodě?“

Přikývl. „Možná se prostě bojím o Gryfa. Před lety, když jsem byl zmatený a vyděšený, toho pro mě hodně udělal. Poskytl nám útočiště. Teď tak dlouho žádné zprávy… a pak tyhle pověsti.“

„Plavba přes moře trvá dlouho, Cabe.“ Gwen ho vzala za ruku a zamířila s ním ven z místnosti. „Možná se poslední loď opozdila.“

Přikývl, ale nepříjemný pocit nezmizel. „Možná, ale stejně mám pocit, že se něco stalo.“

„Troia a Demion by nedovolili, aby se mu něco stalo. Zdá se, že Demion otce chrání, jak se jenom dá.“ Přestože Gryfovu družku ani jeho syna nikdy neviděli, znali je skoro tak dobře, jako by se denně vídali.

„Asi ano…“

Jeho otec byl mohutný muž, vyšší než on a tak autoritativní, že ho to vždycky přinutilo pokleknout. Oba měli stejnou zelenou zbroj z dračích šupin, ale zatímco jemu v ní bylo jen horko a nepříjemně, jeho otec byl skutečným vtělením válečníka, skutečným vzorem, se kterým se poměřoval zbytek klanu.

Mohutná postava na něj shlédla. „Čekám ode všech svých synů naprostou věrnost! Nezklameš mě jako tví bratři, že?“

A zdálo se, že odpověděl víc než jeden hlas, vypadalo to, že jsou vedle něj další a všichni klečí před mužem, kterému říkají otče…

„Cabe?“

„Otec?“ Cabe zamrkal. „Gwen?“

Otočila ho tak, že stáli proti sobě. V očích měla hlubokou starost, starost na pokraji strachu o něj. Pohladila ho po tváři. „Jsi v pořádku? Na chvíli jsi ztuhl a oči se ti obrátily v sloup. Myslela jsem, že omdlíš!“

„Já…“ Co se stalo? „Něco… jsem viděl.“

Čarodějka si shrnula několik pramenů rusých vlasů, které jí v rozrušení spadly do obličeje. Zamračila se. „Mumlal jsi ‚otče‘. Byl to… byl to Azran?“

Při tom jménu mu ještě pořád běhal mráz po zádech. „Azran je mrtvý a já jsem mu stejně nikdy otče neříkal. Mohl jen za to, že jsem se narodil. Vychoval mě Hadeen, půlelf, kterého pověřil můj dědeček… jestli jsem měl nějakého otce, tak to byl on. Kromě toho, tohle byl otec někoho jiného… I když, měl jsem pocit, jako bychom v tu chvíli já i on byli jeden.“

„Cos viděl?“

Popsal jí obraz a přitom si uvědomil, jak bylo všechno mlhavé. Jako by byla vidina velmi stará. Cabe se o tom zmínil Gwen.

„Přízrak minulosti…“ nadhodila a rozhlédla se přitom po okolí. „Panství je velice, velice staré. Možná jsi vkráčel do některé z jeho vzpomínek.“

V době, kdy se na Panství usadili, zjistili, že tu straší. Ne duchové a nemrtví, ale spíše žijící vzpomínky těch, kdo tu žili nebo nějaký čas přebývali. Většina vidin byla krátká a zamlžená. Záblesk vysoké, přísně vypadající ženy ve zlatých šatech. Tvor podobný vlku, ale vzpřímenější, možná už dnes vyhynulá rasa.

Několik obrazů bylo zřetelnějších. Krátké události jako ta, kterou Gwen viděla v prvních dnech. Svatba, jejíž obraz trval jen tak dlouho, aby slyšela, jak si snoubenci řekli ano. A další vidiny, temnější; ale ty byly vzácné a i nejobyčejnějších vzpomínek si všimli jen ti nejobdařenější magií. Bedlamovi se naučili s nimi žít; nebylo v nich nic, co by mohlo komukoliv ublížit.

„Bylo to silnější než obyčejně,“ zamumlal Cabe. „Ale jinak se to podobalo ostatním. Jen jsem tuhle ještě neviděl.“

„Nejspíš jsme jich neviděli spoustu. Když jsem tu byla poprvé, v Nathanově době, zažila jsem pár, které jsem ještě znovu neviděla.“ Stiskla ho pevněji. „Ještě tě to trápí?“

Zavrtěl hlavou. I poslední stopy po ní už byly jen vzpomínkou na vzpomínku v jeho hlavě. „Jsem v pořádku.“

Přikývla, ale Cabe viděl, že pořád není spokojená. Věděl, že přemýšlí nad jinou možností.

„Ne, nebyl to pátrač. Vím, jaké to je, když k člověku mluví, a tohle bylo jiné. Působilo to opravdu staře. Cítil jsem to. Viděl jsem něco, co se stalo kdysi dávno, možná ještě před dračími králi, pátrači a quely, i když myslím, že přítomnost lidí nesahá tak daleko do historie Dračí říše.“

Zdálo se, že ji odpověď uklidnila. Lehce ho políbila a vzala mu bradu do dlaně: „Dobrá, ale jestli se to stane znovu, chci to vědět.“

„Dohodnuto.“

Pomalu procházeli chodbou a hovor se stočil k všednějším starostem o místo, které se měnilo v malou vesnici. Regent Toos, vládce Penacles, i Zelený drak, který vládl rozlehlému lesu obklopujícímu jejich dům, trvali na tom, že ještě rozmnoží jejich už tak velké množství služebnictva. Bedlamovi s jistým úsilím rozšířili oblast pokrytou ochrannými kouzly Panství. Lidé i draci v jejich službách si potřebovali postavit nové domy, protože menší budovy patřící k Panství už nedokázaly všechny pojmout. Cabe kdysi zažertoval, že se stává pánem maličkého, ale rostoucího království. Teď si začínal myslet, že to bude pravda.

Rozhovor prudce přetrhlo cosi malého, co kolem nich proběhlo chodbou.

„Co to bylo?“ Gwen zamyšleně svraštila čelo. „Vypadalo to skoro jako… jako…“

Dvojče prvního tvora pádilo stejným směrem jako předchozí. Tentokrát to viděli lépe.

„Chtěla jsi říct klacíkový mužíček?“ zeptal se Cabe nevinně.

Chodbou proběhl třetí. Tenhle se zastavil a zahleděl na dvě veliké postavy, přestože se u něj nedalo mluvit o očích. Hlava byla jen prodloužená část klacíku tvořícího tělo, jako u předchozích. Ruce a nohy byly z větviček, které někdo připevnil k většímu klacíku provázkem.

Zdálo se, že podivná postavička nasytila svoji zvědavost. Odcupitala za druhy.

„Máme tady dost lidí, nemusíme přidávat další,“ usoudila čarodějka. „Možná by bylo dobré podívat se, kam šli.“

„Nebo odkud přišli,“ dodal Cabe. „Chceš za nimi jít ty, nebo to mám udělat já?“

„Půjdu za nimi. Ty zjisti, kdo za to může, i když myslím, že to oba víme.“

Neodpověděl. Nejspíš měla pravdu. Když se chodbami Panství procházeli mužíčci z klacíků nebo se bronzové sochy proměňovaly ve velké a vražedné létající střely, mohla za to být odpovědná jen jedna osoba.

Mužíčci se vynořili ze schodiště vedoucího do přízemí. Cabe seběhl tak rychle, jak jen to bylo bezpečně možné; nedalo se odhadnout, jestli nezakopne o další postavičku. Docela snadno se dostal k patě schodiště, ale to ho možná až příliš ukolébalo, takže si málem nevšiml živé zdi, která k němu přicházela zprava.

„Promiňte, lorde Bedlame. Musím přiznat, že jsem byl očima i myšlenkami jinde, jinak bych si vás určitě všiml.“

Před Cabem stál Benjin Traske. Impozantní pohled, pokud se to o někom dá říct. Traske byl víc než šest stop vysoký a patřičně široký. Obličej měl plný a kulatý; u kteréhokoliv jiného člověka by vypadal bodře, u tohohle učence však spíš připomínal soudce připraveného vyslovit rozsudek. Měl na sobě plášť učenců, šedou, vše zahalující věc se zlatým lemováním na límci, a černé roucho své profese. Traske nosil i zbraň, což nebylo u muže jeho povolání obvyklé, ale toho dne, kdy učenec dorazil, se Cabe dozvěděl, že pochází z Mito Picy, města, které armády dračího císaře srovnaly se zemí při pátrání po mladém Cabeovi Bedlamovi. Benjin Traske viděl, jak jeho žena a dítě umírají, protože neměl nic, čím by je chránil, jen holé ruce. On sám málem nepřežil ránu do břicha. Od té doby nosil meč jako symbol ochoty bránit ty, kdo mu byli svěřeni, i kdyby ho to mělo stát život.

Vyskytly se otázky, jestli dokáže žít mezi draky, tím spíš učit jejich mladé, ale Zelený dračí král, který ho našel, Bedlamovy ujistil, že Benjin Traske vidí spolupráci mezi oběma rasami jako jedinou možnou budoucnost.

Dokonce i když Traske zrovna nepřednášel, znělo to, jako by učil. Cabe zjistil, že ho nedokáže poslouchat, aniž by si připadal jako jeden ze žáků. „Neomlouvejte se, mistře Traske! Sám jsem moc nedával pozor.“

Učitel si prohrábl šedé vlasy lehce opepřené stříbrem. Po tváři mu přeběhl zlostný výraz. „Takže jste viděl výsledek posledního úsilí vašeho zázračného dítěte. Toho jsem se bál. Jestli to chápu, zamířili nahoru?“

Cabe přikývl. „Všichni tři. Lady Gwen je zrovna chytá.“

„Jenom tři? Mělo by jich být pět.“

Takový výsledek synova úsilí Cabea nijak nepovzbudil. „Viděli jsme jenom tři.“

Traske si povzdechl. „Pak, pokud mne omluvíte, lorde Bedlame, najdu další dva, než si vaše paní poradí s těmi třemi nahoře. Je to částečně moje chyba, když se mu vymkli, nedával jsem zrovna pozor.“

„Učil jste ho magii?“ Ačkoliv učitel jevil náznaky čarodějné moci, Cabea nikdy nenapadlo, že by mohl být mistrem.

Poznámka muže pobavila. „Učit ho magii? Jen kdyby mladý pán Aurim toužil vědět, jak na tři vteřiny zvednout peříčko. Ne, můj pane, moje schopnosti byly vždycky jen zbožné přání. Kdybych byl mistrem, možná by pád Mito Picy vypadal jinak. Jen jsem ho sledoval. Věřím, že se váš syn pokouší udělat dojem na učitele. Ne, jediná kouzla, která můžu učit, jsou kouzla matematiky a historie.“

„No, myslím, že ho raději budu učit něco o soustředění a trpělivosti… zase. Kde je?“

„Uprostřed zahrady.“ Benjin Traske se uklonil, což byl pro někoho s jeho postavou významný úspěch. „Pokud mne omluvíte, můj pane, nerad bych, aby mi kořist unikla příliš daleko, a jestli zbylí dva nejsou nahoře, znamená to, že museli zamířit ke kuchyni.“

„Jestli paní Belima nějakého zahlédne, trefí ji šlak.“ Belima byla vesnická žena, která velela kuchyním, jako by to bylo její království. Vzhledem k výsledkům jí Cabe tohle území víc než s radostí přenechal.

„Vskutku.“ Statný učenec odešel; pohyboval se s rychlostí a ladností, nad kterou Cabe jen žasnul.

Cabeovi trvalo jen pár minut, než dorazil k místu, kde měl podle Traskeho být jeho syn. Aurim seděl sám na jedné z mnoha kamenných laviček, které byly rozmístěné po zahradě. Hlavu měl svěšenou a obličej ukrytý v dlaních. Stříbrný pramen uprostřed hlavy ostře kontrastoval se zlatými vlasy, dlouhými po ramena. Měl na sobě podobné roucho jako otec, jen tmavě červené.

„Tak je nikdy nenajdeš.“

Aurim vzhlédl a jeho výraz se změnil z rozčileného na zahanbený. Celkově se podobal svému otci, ale naštěstí, alespoň z Cabeova pohledu, zdědil po matce výraznější bradu a rovnější nos. Přestože byl jen o pár let starší než Valea, obvykle ho považovali za dospělejšího… až na chvíle, kdy se mu něco nepovedlo.

„Ty to víš.“

„Viděl jsem je. Stejně jako matka.“

Chlapec vstal. Už si s Cabem mohli hledět z očí do očí, přestože se mu teď do nich nedokázal podívat. „Byla to jednoduchá věc! Ty i učitel Traske mi pořád říkáte, že mám potíže s trpělivostí nebo soustředěním! Udělal jsem ty klacíkové mužíčky, abych se procvičil. Můžu je přimět dělat deset různých věcí, abych dokázal, že jsem opatrnější a víc se soustředím!“

„A tak?“ Pokoušel se, aby to znělo povzbudivě. Na rozdíl od Aurima Cabe získal veškerou moc skoro najednou. Trpělivost a zkušenosti, které mu doslova předal jeho dědeček Nathan, mu poskytly výhodu, kterou žádný jiný čaroděj nikdy neměl. I přesto mu vlastní nezkušenost a nejistota způsobily trvalý vnitřní boj, v němž hrál sám obě strany. Pořád se ještě musel hodně učit. Jeho syn takovou výhodu neměl; všechno, co se naučil, se učil od začátku. Přestože čarování vypadalo snadno pochopitelné a zvládnutelné, rozhodně takové nebylo.

„A tak se mi znovu vymkli! V půlce druhé sady. Prostě utekli.“ Chlapcovým obličejem se mihnul trucovitý výraz. „A teď mi můžeš znovu kázat.“

„Aurime…“

Syn sevřel pěsti: „Kdyby ta hloupá vidina nebyla…“

„Jaká vidina?“ Veškeré myšlenky na Aurimovu nezodpovědnost se vytratily.

„Jako ty ostatní. Vzpomínky Panství, jak s matkou říkáte. Jenže tahle byla ostřejší. Muž v šupinaté zbroji. Byl velký a mluvil k ostatním. Myslím… myslím, že to všichni byli jeho synové.“

„A tys byl jedním z nich. Promlouval k tobě o věrnosti. Že ji od tebe požaduje.“

Chlapec se na něho podíval s vykulenýma očima. „Ty to víš?“

„Měl jsem stejnou vidinu… nejspíš ve stejnou chvíli jako ty.“ Cabe zneklidněl. Nic podobného se nikdy dřív nestalo. Vidiny se zjevovaly jen jedné osobě, obvykle Gwen nebo jemu. Aurim je začal cítit teprve nedávno, ale protože o nich věděl od rodičů, nedělalo mu potíže přijmout je. Pokud se věci mění a přízraky se začínají víc vtírat do přítomného světa, znamená to, že jednoho dne budou muset Panství opustit?

Aurim, který otce dobře znal, na chvíli zapomněl na vlastní starosti a vážně se zeptal: „Znamená to něco?“

„Mohlo by.“ Už neměl vzpomínky Nathana Bedlama, které by ho mohly vést, ale Gwen věděla o rozmarech kouzel mnohem víc než kdokoliv jiný, kromě dračích králů a možná Gryfa. Snad by mohla do tohoto nečekaného zvratu vnést trochu světla.

Gwen! Pořád ještě honí klacíkové mužíčky! „Musíme to ještě probrat, ale nejprve se musíme postarat o malé problémy, které nám tady zatím pořád volně pobíhají.“

Vysokému chlapci zrudly tváře. „Pokoušel jsem se vymyslet, co dělat. Nemohli bychom je prostě přivolat kouzlem?“

„Zkoušel jsi přivolání?“

„Ano.“ Poraženecký tón v Aurimově hlase desetkrát zesílil.

„Toho jsem se bál.“ Cabeovi to v rozčilení vůbec nepřišlo na mysl, ale věděl, že Gwen to napadne. Čaroděj však stejně pochyboval, že to půjde. S Aurimovými výtvory si nikdy nebylo snadné poradit. Bylo to znamení velkého potenciálu. „Udržel jsi soustředění?“

„Ano! Přísahám, že tentokrát ano.“

„Tak to nejspíš neposlechnou nikoho… a my se musíme vydat na lov. Ty běž za mistrem Traskem; bude potřebovat pomoc. Já najdu tvou matku.“

„Ano, otče.“ Aurim se zarazil. „Pořád nemůžu tu vidinu dostat z hlavy. Jsou i ostatní tak živé?“

„Jen několik. Budeme si muset promluvit o tom, jak je odstínit, jestli tě tak ruší.“

„Ne, nevadí mi; vždycky předtím to bylo zajímavé. Proč si myslíš, že tady jsou?“

Cabe věděl, že syn teď zdržuje hlavně proto, že se po takovém mizerném představení nijak netouží setkat s učitelem. Přesto si čaroděj tentokrát přál znát odpověď. „Nevím. Připomínají mi něco, co jsem četl, ale teď mě nic konkrétního nenapadá.“

„Kde leží Legarský poloostrov?“

Jsou otázky a otázky, a Cabe, který se pokoušel být chápajícím otcem, přestože nepovažoval skoro dvě desetiletí za dostatečný čas, aby se to naučil, toho měl tak akorát. „Myslím, že mistr Traske opravdu ocení tvou pomoc, Aurime. Pak, až budeš hotový, ti může on vykládat o zeměpisu Legaru i všech ostatních míst.“

Aurim rozčileně zabručel: „Jen jsem přemýšlel, jestli se opravdu blyští tak moc jako v té vidině…“

„Cože?“ Cabe se otočil k synovi, zopakoval otázku a dodal: „Tys v té vidině viděl Legar?“

Aurim polkl; nevěděl, co teď udělal špatně. Pomalu přikývl a zajíkl se: „V pozadí. Bylo to tam někde. Já… myslím, že to bylo tam. Vždycky jsi vykládal, jak moc se to tam třpytí, a mistr Traske jednou říkal, že je tam země pokrytá diamanty.“

„Diamanty ne. Ne přesně,“ opravil ho váhavě Cabe. „Krystaly.“ Odvrátil zrak. „A třpytí se to tam; dost na to, aby to člověka oslepilo, když se v poledne podívá špatným směrem.“ Ale já to neviděl. Proč?

Vidiny Panství nikdy nesahaly do tak dalekých míst. Vždycky souvisely s prastarou stavbou nebo s územím, na kterém stála. Jestli Aurim viděl Legar – a Cabe o tom nepochyboval – pak je to víc než obyčejná vzpomínka ztracená v čase.

Cabe Bedlam nevěděl, proč ani jak to ví, ale jak tam stál, byl si jistý, že odpověď na tuhle tajemnou vidinu souvisí s třemi černými loděmi.

* * *

Netvor byl mrtvý. Orrilovi D’Marrovi se nestávalo často, že by svou oběť přecenil, ale ten prokletý tvor vypadal tak netečný k bolesti, že příliš přitlačil. Byla to smůla. Lorda D’Faranyho to nepotěší, což je vždycky nebezpečné, ale D’Marr si byl jistý, že to, co od tvora zjistil těsně před koncem, chybu víc než vynahradí.

Mladý aramitský důstojník se škrábal na bradě a čekal, až vojáci odtáhnou quelovo tělo pryč. Nejdřív ho překvapilo, že je to víc než obyčejné zvíře, ale měl vědět, že když modrý muž řekne, že je něco pravda, tak to pravda rozhodně je. D’Rance byl studnou vědomostí a naštěstí pro výpravu podrobně studoval historii téhle bezútěšné země. Škoda, že se nenarodil jako Aramita, ale jako jeden z nedůvěryhodných lidí s modrou kůží žijících na severním okraji říše. Každý věděl, že je jen otázka času, kdy se z takových jako on stanou nepřátelé. D ’ Marr jen doufal, že on bude tím, kdo dostane rozkaz seveřana zabít. Bylo by zajímavé vidět, jak modrý muž zemře.

Slunce rychle klesalo k západu. To D’Marrovi vyhovovalo. Bylo tu příšerné počasí vhodné jen pro tvory, jako byl ten přerostlý pásovec, kterého právě zabil. Celý den pálilo slunce, takže si v černé zbroji připadal jako v kotlíku nad ohněm. A co hůř, nikdo jiný jako by si toho nevšímal.

D’Marr se otočil a zahleděl se k hřebenu na západ od tábora. Bylo to daleko, věděl však, že tam najde Vůdce Smečky a možná i D’Ranceho. Modrý muž teď měl vést pátrání po vchodu do jeskyně. Jenže u seveřana člověk nikdy nevěděl. Často dělal něco jiného, než co by měl vlčí nájezdník dělat. Bezpochyby jen skutečnost, že měl výsledky, zatím zdržovala lorda D’Faranyho, aby jeho šaškárny natrvalo zarazil.

Ano, bude zajímavé vidět ho umírat.

Asi za deset minut se dostal k hřebenu. Stráže u úpatí mu zasalutovaly a okamžitě uhnuly z cesty. Většina vojáků byla dost chytrých, aby věděla, že nikdo nestojí Orrilu D’Marrovi v cestě příliš dlouho. Když mladý důstojník procházel mezi nimi, líně se na vyššího z nich usmál. Muži se rozšířily oči a pak je odvrátil. Jakmile D’Marr prošel, odložil úsměv a úplně na vojáky zapomněl. Nic pro něj neznamenali. Mezi všemi těmi, kdo se stali součástí tohohle zoufalého podniku, byl pouze jediný muž, který si vysloužil jeho úctu a poslušnost… o strachu nemluvě.

Když se blížil k vrcholu, uslyšel zavrčení. Vzhlédl. Zíralo na něj divoké zvíře, velké jako malý pes, ale podobné spíš obrovité kryse. Ohavná tvář byla plochá, skoro jako by ji někdo při narození zatlačil dovnitř, a když tvor otevřel tlamu, byla plná špičatých zubů. Jakmile byl D’Marr skoro na dosah, tvor po něm chňapl. Aramitovi sklouzla z tváře maska nudy, v duchu zaklel a rozehnal se po zvířeti rukou v kovové rukavici. Huňatý protivník s vrčením odklusal o několik kroků zpět. D’Marr verloky nenáviděl a rád by se s tímhle vypořádal, kdyby to nebyl pánův mazlíček. Jen lord D’Farany dokázal považovat takového vzteklého tvora za hračku.

Verlok odklusal k pánovi. D’Marr se na okamžik zastavil, aby popadl dech a uspořádal si myšlenky. Hleděl na záda Vůdce Smečky, který stál na protějším okraji útesu čnícího nad mořem. Večerní vítr šlehal pláštěm lorda D’Faranyho jako šílený derviš, ale jinak stál vůdce jezdců nehybně jako socha.

Velitel Aramitů byl sám, ale když k němu D’Marr vykročil, uslyšel jeho hlas.

„Cítíš to? Tak blízko, a tak daleko. Země přímo sálá mocí…“

D’Marr došel na dosah velitele a poklekl vedle něj. Verlok se vzteklým zavrčením couvnul. „Můj pane.“

„Tys ho zabil, D’Marre.“

Rozhlédl se kolem, jestli někoho nepřehlédl, někoho, kdo mohl lorda D’Faranyho informovat o jeho chybě. Nikdo tu nebyl. Vystrašený jezdec sklonil oči k zemi. Znovu a znovu si opakoval, že jeho pán už není držitel, už není jedním z aramitských černokněžníků, jejichž duše byly připoutány ke krutému bohu vlčích nájezdníků, k Ničiteli. Když je jejich bůh těsně před povstáním opustil, vzal s sebou i své dary. Pro většinu držitelů to znamenalo šílenství a smrt, kvůli moci, kterou Ničitel užíval, stejně jako ji nechával k užití. Byli zotročeni vůlí vlčího boha. Bez ní se ti, kteří přežili, stali bezmocnými jako novorozená štěňata… všichni kromě Ivona D’Faranyho.

D’Marr si uvědomil, že ještě neodpověděl. „Ano, pane.“

„Byl jsi příliš horlivý.“

„Ano, pane.“

„Vstaň, Orrile, a pojď ke mně.“ Velitel Aramitů pořád ještě nespustil oči z moře. D’Marr stál a čekal, věděl, že pán promluví, až se rozhodne.

Uplynula víc než minuta, než lord D’Farany konečně řekl: „Odsud pořád ještě připomínají lovce, že, Orrile?“

D’Marrovi vteřinu trvalo, než pochopil, co má jeho pán na mysli. Pak se zadíval na tři mohutné lodě, které dovezly vlčí nájezdníky až sem. Byla to pravda; pořád připomínaly lovce, kterými kdysi byly. Vysoké, černé a navzdory velikosti stejně rychlé jako kterékoliv jiné plavidlo brázdící moře.

A dost rychlé, aby nás odvezly dál od povstání s ocasy staženými mezi nohama… „Dobře nám posloužily, můj pane.“

„A trpěly kvůli nám.“

„Ano, pane.“ Opravdu trpěly. Z dálky mohly pořád ještě připomínat postrach moří, kterým kdysi bývaly, zblízka však byly až příliš patrné škody způsobené povstáním v celé říši. Plachty byly tolikrát opravované, že na nich teď bylo víc záplat než původní látky. Stopy ohně a zlomená žebra trupu mluvily o přesnosti nepřátelských zbraní. Na palubě to bylo ještě horší. Většina zábradlí byla polámaná nebo úplně chyběla. V palubě ještě pořád zely díry, protože už neměli dost materiálu, kterým by je opravili. Posádka lodi sotva zvládla zajistit hlavní stěžeň, když ho jeden úder skoro vylomil. Byl zázrak, že se nájezdníci dostali tak daleko a měli na moři tak malé ztráty.

Tři ebenové lodě už nebyly lovci. Teď byly pouhými stíny.

„Potopte je. Dnes v noci.“

„Můj pane?“

Velitel nájezdníků se otočil. D’Marr polkl. Lord D’Farany neunikl šílenství, které si vzalo ostatní držitele; stopy toho šílenství zůstanou v jeho tváři patrné navždy. Měl bledou kůži, skoro bílou, a byly tu jizvy, nedostatečně skryté krátkou, pečlivě upravenou bradkou – jak se tehdy pokoušel rozdrásat vlastní kůži. Tři dny křiku způsobily, že koutky tenkých úst zůstaly natrvalo mírně zvednuté, jako by bývalému držiteli připadal svět kolem něj neustále zábavný. Nejhorší ale byly oči, které jako by se nikdy nezaostřovaly, ale přesto nějak poutaly pozornost a nutily lidi, aby se na ně dívali. Pro D’Marra, pro nějž byl svět nepřítelem, na kterého bylo třeba neustále dávat pozor, představovalo nutkání dívat se do těch očí i oči samotné čirou hrůzu.

„Potopte je. Dnes v noci. Zaslouží si odpočinek.“ Oči sklouzly k moři, ale nějak k němu úplně nedošly.

„A…ano, můj pane.“ Když D’Marr přerušil kontakt, zjistil, že se třese. Pak strach opadl. Mladý důstojník zvažoval, co rozkaz Vůdce Smečky skutečně říká. Zůstanou tady v pasti. Budou nuceni nejen přežít, ale také co nejrychleji zesílit. Buďto si tuhle zem přivlastní, nebo zahynou.

D’Marra nenapadlo protestovat, odmítnout rozkaz. Rozhodnutí Vůdce Smečky nikdo nezpochybňoval. To nebyl styl Aramitů. „Udělám to sám, můj pane. Chci něco vyzkoušet a tohle mi poskytne příležitost.“

„Měl bys být opatrnější, Orrile,“ řekl D’Farany. Přeskočil k předchozímu tématu, jak měl často ve zvyku. Luskl prsty. Verlok k němu přiklusal. Vůdce Smečky vzal obludu do náruče. Když ji začal hladit, tiše vrčela, což byl nejbližší zvuk podobný předení, který svedla. „Ten… ten… quel… byl cenný.“

Teď měl šanci chybu napravit. „Ano, můj pane, byl. Cennější, než jsme si vůbec uvědomovali.“

Ruka hladící verlokova záda se zastavila. Bledé, šedé oči se zadívaly na místo těsně vedle důstojníkovy hlavy. Nebylo řečeno jediné slovo, ale D’Marr věděl, že dostal rozkaz mluvit.

„Teď vím, kde na povrchu leží vstup do jeskyní, můj pane,“ začal. „Přístup do města obyvatel podzemí. K jejich moci. Žádné pátrání na světě by ho neodhalilo, lorde D’Farany. Je mimořádně dobře ukrytý.“

„Ale ty ho dokážeš najít.“

„Ano, pane. Snadno.“

Vůdce Smečky souhlasně přikývl a odvrátil se. D’Marr to však nepovažoval za znamení, že je propuštěn. Na to znal svého pána příliš dobře.

„Tak tedy zítra. Povedeš pátrání.“

„Jak si přejete.“ Navzdory nenávisti k vedru a oslepujícímu slunci, které bude muset snést, byl mladý nájezdník potěšen. Sláva připadne jemu, ne modrému muži.

„Ještě je tu něco jiného, že ano?“

Něco jiného? D’Marr si nedokázal vzpomenout na nic důležitého kromě toho, co už ohlásil. Poloha netvorova domova byla jeho jediným trumfem; myslel si, že to bude stačit.

„A co drak, Orrile?“

Drak! Jak jenom mohl zapomenout? Drak, který tu vládl, byl jedinou otázkou vzbuzující obavy, jedinou hrozbou jejich plánům.

„S dračím králem si nemusíme dělat příliš starostí, můj pane. Tenhle žije ve své pevnosti a nikdy nevychází. To jsem se dozvěděl quelovým prostřednictvím. Takže dokud se nebudeme pokoušet vejít dovnitř, on ani hrstka draků, tvořících jeho klan, nás nebudou obtěžovat. Můžeme si dělat, co chceme. Zdá se, že jen pozoruje. Pozoruje a nic nedělá.“ Poslední tvrzení bylo z jeho strany čirý dohad, ale tak mu to dávalo smysl. Křišťálový drak se očividně nestaral o to, kdo prochází územím, které mu mělo patřit, dokud měl svůj klid. „Takže můžeme pokračovat a draka si můžeme nechat na později, až si upevníme pozici.“

Lord D’Farany mu hned neodpověděl. Místo toho se pomalu otočil zpět k podřízenému a poprvé za dobu, co se k němu D’Marr připojil, se na něj přímo zadíval. Verlok podivně utichl, jako by byl stejně vyděšený jako D’Marr. „Raději bys měl poopravit své předpoklady, Orrile. Draka nelze brát na lehkou váhu. Nemůže žít tak dlouho obklopený takovou mocí, aniž by ho to ovlivnilo.“ Vůdce Smečky zvíře znovu pohladil, ale tentokrát ho tím nijak neukonejšil. „Pokud dojde ke konfrontaci mezi drakem a mnou, buď si jist, že tomu plazovi nalíčím řádnou past… a ty budeš návnada.“ Oči se znovu rozostřily a Vůdce Smečky se začal otáčet. „Můžeš odejít.“

D’Marra stálo veškerou sílu vůle, aby se při odchodu z hřebene nerozběhl. Někdo v táboře bude dnes v noci trpět; někdo bude muset trpět, aby ukonejšil důstojníkův strach. To byl jediný způsob, jak se očistit, jediný způsob, který mu umožní čelit zítřejším úkolům s maskou lhostejnosti.

Kdykoliv by byl lepší drak, pomyslel si, než pánův hněv.

* * *

Bouřlivými vodami Východního moře skřípěla osamělá loď a blížila se k Dračí říši. Zatímco lodě, o nichž uvažoval Cabe Bedlam, byly vražednými leviatany, obry navrženými tak, aby děsili, tahle byla malá a štíhlá, drobné plavidlo postavené proto, aby zavezlo hrstku pasažérů rychle k cíli. S třemi mohutnými loděmi nájezdníků měla vlastně společnou jedinou věc.

Byla úplně černá.

III.

„Už jsme velice blízko. Slyším je. Od toho quela bylo hezké, že nám nelhal,“ prohlásil lord D’Farany, zatímco pozoroval své muže, jak postupují třpytící se zemí k místu, kde byl podle tvrzení umírajícího quela ukrytý vstup do města. Lord Ivon D’Farany se nepokoušel potlačit šílenství v hlase. Věděl, že ostatní nemůžou cítit to, co on, protože nikdo z nich nebyl vycvičen jako držitel. Usoudil, že je lituje a zároveň jim závidí. Lituje, protože nikdy nepoznali svůdnou moc velikého boha Aramitů, Ničitele, a závidí, protože nemuseli přetrpět děs, který mu drtil duši, když těsně před válkou o tuhle moc přišel. Byl považován za jednoho ze šťastlivců, nikdo však nemohl pochopit prázdnotu, která teď byla stále s ním. Cuknul rukou, jak hledal talisman, který mu kdysi patřil, spojení s bohem.

„Ale to se změní…“ zašeptal. „Tolik se toho změní.“ Koutky D’Faranyho úst se ještě kousíček zvedly v nejbližším výrazu podobném úsměvu, který si dovolil. Usmívat se nikdy nebyl dobrý nápad, muže to děsilo.

Když mu byla z duše vyrvána moc vlčího boha, stejně jako všichni ostatní propadl šílenství. Křičel a pak se smál tak, že z toho jeho strážcům běhal mráz po zádech. V mysli zemřel, naprosto a úplně. Když se mu konečně vrátila příčetnost, obýval jeho tělo jiný muž. Zoufalí velitelé hledali moc držitele, aby jim pomohla proti všeobecnému povstání, ke kterému došlo, ale místo toho nalezli něco jiného. Něco, čím se nedalo manipulovat, ale co spíše samo manipulovalo.

Lord D’Farany si uvědomil, kde je, a rozhlédl se kolem. Navzdory slunci a vedru se muži stále pohybovali rychlým tempem. Obyčejní vojáci nevěděli, co doopravdy hledají, věděli jen, že jim velitelé rozkázali vyhlížet jeskyni a připravit se k boji.

Možná se mýlil, možná to není místo, o kterém se mu během minulých týdnů zdávalo. Samozřejmě o těch snech nikomu neřekl. Nikdy to nedělal. Kapitáni lodí poslechli rozkaz stočit kormidlo k téhle zemi místo k zelenějším oblastem na severu, bylo však jasné, že třpytivý poloostrov považují jen za zajímavý, ale neužitečný kus země. Vegetace byla řídká a starší hlášení je varovala, že vnitrozemí je nehostinné a sestává hlavně z nekonečných skalnatých kopců a krystalů. Pro průměrného vlčího nájezdníka tady nebylo nic zajímavého; krystaly byly fascinující, ale z valné části úplně běžné.

On věděl své. Poprvé ucítil moc vyzařující z téměř pusté oblasti celé dny před přistáním. Teď na pobřeží ji víc než cítil; žil jí. Tady je síla, která může vyplnit prázdnotu uvnitř a konečně ho zase udělat úplným.

Jediné, co museli jeho muži vykonat, bylo vyrvat ji nestvůrám v podzemí.

„Tohle je omyl, ano?“ ozval se vlevo od něj známý hlas. Přestože to znělo jako otázka – jako většina toho, co jeho společník říkal – ve skutečnosti to bylo tvrzení.

„Dej Orrilovi příležitost, Kanaane. Je to jeho odměna i trest.“

„Existuje jiný způsob, můj pane. Myslím, že lepší.“

D’Farany věděl, co má pobočník na mysli. Pomalu přikývl. „Až bude třeba. Trpělivost, Kanaane.“

Vysoká postava vedle něj ztichla, ale vůdce Aramitů věděl, že Kanaana D’Ranceho rozhodně neuchlácholil. Jako většina mužů své rasy byl netrpělivý a ambiciózní, což byla kombinace, která by ho u většiny velitelů hned první den zabila, ale Ivonovi D’Faranymu vyhovovala. Vůdce Smečky měl slabost pro nestálé věci a modrý muž byl přesně takový. Byl také zřídlem informací. D’Rance byl Dračí říší posedlý.

Vychrtlý seveřan byl vzácný zjev. Nadáním dokonale doplňoval značné schopnosti Orrila D’Marra, uvažovali však tak odlišně, že D’Faranymu sloužilo i jejich neustálé soupeření. Předpokládal také, že se tihle dva nikdy nespojí a neohrozí ho. To by opravdu nerad. Znamenalo by to, že by se musel zbavit dvou cenných zbraní. Neodvažoval se to udělat, dokud nebude znovu úplný.

Úplný… Vůdce Smečky se zamračil. Dokonce ani s tímhle nebude skutečně úplný. To by dokázal jen návrat jeho slavného boha. Ale bude to podobné.

V tu chvíli Ivon D’Farany ucítil, jak se moc kolem něj přesouvá a tvaruje, a přestože věděl, co to znamená, jen tam stál a opájel se tím pocitem.

Svět vybuchl světlem… a vzápětí křikem mužů.

„Varoval jsem před tím, ne snad? Ano, varoval jsem, že se to stane!“

D’Farany se přinutil zaostřit zrak. Neviděl jako obyčejní lidé, už ne, ale občas bylo nezbytné to zkusit. Když vůdce nájezdníků konečně spatřil, co obyvatelé podzemí udělali, nemohl se neusmát, přestože věděl, jak je na něj děsivý pohled. „Velkolepé!“

Vojáci se před ním rozptýlili při pokusu udělat ze sebe méně lákavý terč. Vůdce Smečky si jejich horlivého úsilí sotva všiml. Viděl jen úžasné výsledky práce takového množství moci, moci, která bude jeho.

Na místě, kde netvoři udeřili kouzly, bylo předtím malé návrší, osázené jen několika odolnými rostlinami a ve chvíli útoku i asi tak tuctem vojáků. Teď tu byla rovinka, rozžhavené skleněné jezírko, a rostliny i muži, kteří měli tu smůlu, že tam předtím byli… teď neexistovali.

Síly nájezdníků však postupovaly dál, protože měly rozkaz, a to bylo všechno, co potřebovaly.

„Velkolepé…“ opět zašeptal velitel Aramitů. Znovu cukl rukou, jak hledal talisman, který by mu dovolil takovou moc ovládnout.

A zase ten pocit. Druhý záblesk zapálil svět mořem světla. D’Rance a ostatní spadli na záda a zakryli si oči, ale lord D’Farany si toho sotva všiml. Dýchal vzduch zkázy a cítil sílu, jakou už necítil roky.

S téměř toužebným výrazem v znetvořené tváři se pomalu otočil k modrému muži a tiše rozkázal: „Teď mi podej schránku, Kanaane.“

Vousatý seveřan ještě mrkal, ale sáhl do hloubi pláště a vytáhl malou, hranatou nádobku. Vůdce Smečky potěšeně přikývl; celou dobu věděl, že ji modrý muž bude mít navzdory rozkazům u sebe. Takové věci D ’ Rancemu odpouštěl, protože ho to bavilo. Jednou přijde chvíle, kdy modrý muž překročí hranici, a až se to stane, D ’ Farany ho buď náležitě potrestá, nebo ho předá D ’ Marrovi, který se nikdy netajil tím, jak touží po seveřanově kůži.

Velitel Aramitů o sobě rád uvažoval jako o férovém muži. Byl ochotný dát i mladého důstojníka seveřanovi, pokud si to okolnosti vyžádají.

Sundal si rukavici a uctivě si malou černou schránku od D’Ranceho vzal. Bývalý držitel přejel prstem po víčku, po vlčí hlavě, která v něm byla vyřezaná. Získání moci uložené uvnitř ho stálo velké úsilí a zacházel s ní s péčí, kterou si zasloužila.

Třetí záblesk vyvolal další křik a jekot, ale tyhle zvuky pro něj představovaly jen bezvýznamné vyrušení. Otevřel víčko a obdivoval kořist.

Za dnů držitelů by tomu říkali Ničitelův zub. Artefakt, vyřezaný tak, aby připomínal psí tesák, byl tak malý, že se mu vešel do dlaně. Kdysi míval taky takový, před dny prázdnoty. Lord D’Farany talisman dychtivě vytáhl ze schránky a vzal ho do levé dlaně. Když se nechal zubem na okamžik okouzlit, jeho děsivý úsměv se ještě rozšířil.

Můj pane, proč jsi nás opustil? V talismanu byly pozůstatky Ničitelovy strašlivé vůle. Mladší D’Farany kdysi zjistil, že ačkoliv bůh zmizel a svou moc vzal s sebou, v talismanech držitelů zůstaly její stopy… dokonce i v samotných držitelích. Znamenalo to ponurou práci, hledání talismanů a těl a vysávání zbytků moci, on však obstál. Přesto byla moc v tomhle kousku omezená; každé použití talisman vyčerpávalo. Brzy bude stejně prázdný jako předtím.

„Ale ne nadlouho…“ Vůdce Smečky stiskl kousek v dlani a vrátil schránku modrému muži. Pak se obrátil zpět k místu, kde muži bojovali o život, a natáhl talisman ke třpytivé krajině, kde měl být vchod do jeskyně.

Země se znovu otřásla výbuchem vražedného světla. Quelové už možná nevládli téhle říši, ale pořád vládli mocí. Útočili systematicky; pokaždé, když se nájezdníci přesunuli z místa předchozího úderu, udeřili na ně znovu z opačného směru.

Když bývalý držitel zvedl talisman k nebi, jako by ho obklopilo ticho. Jediný, kdo se odvažoval stát poblíž, byl D’Rance, který se na velitele díval se směsicí očekávání a závisti.

D ’ Farany zašeptal: „Hle, dědictví Ničitele, mého pána. Hle, jeho sláva.“

Vyřezávaný zub jasně zaplál.

Účinky nebyly viditelné, alespoň ne očím vlčích nájezdníků, kteří tady stáli. Nanejvýš několik citlivějších, jako byl Orril D’Marr, ucítilo zavlnění v samotném tkanivu světa. Vlna se přelila přes okolí jako příliv mířící k pobřeží. Procházela řadami rychle kupředu a dál.

„Nesmí se zničit,“ zamumlal Vůdce Smečky pro sebe. „Nesmím riskovat. Jen překazit boj.“

Ticho kolem D’Faranyho se šířilo. Když moc vypuštěná z talismanu pokryla zemi, utichly dokonce i výkřiky a jekot. I ti, kdo v sobě neměli žádný magický talent, cítili, že se něco změnilo.

Konečně zub pohasl. Lord D’Farany se na něj velmi smutně zadíval. Kouzlo vyčerpalo všechno, co nashromáždil. Teď už nebyl zub víc než neužitečná tretka. Vůdce Smečky ho však nezahodil, ale vrátil ho vyděšenému D’Rancemu, který ho opatrně uložil zpět do schránky.

„Můžou znovu postupovat.“

Ukázalo se, že rozkaz není nutný. Vojáci už se přeskupovali a pohybovali vpřed. D’Marr pochopil, co se stalo. Vůdce Aramitů mlčky přikývl. Tohle byl příklad, proč se mladý důstojník stal jedním z jeho oblíbenců.

Dál nájezdníky v postupu nic nerušilo. Dokonce ani lord D’Farany nevěděl, jakou moc vypustil, věděl však, že teď budou quelové bezmocní. Jejich síla byla na čas potlačena, aby si Aramité zajistili naprosté vítězství.

„Pojď, Kanaane. Je čas připojit se k nim.“

Modrý muž se uklonil: „Ano, můj pane.“

Zatímco se zvolna blížili k postupujícím jednotkám, D ’ Farany uvažoval, co udělá s mocí, která teď bude jeho. Mohl postavit nové lodě, ale jaký smysl má vracet se a zachraňovat hlupáky, kteří ještě pořád bojují doma? Mnohem lepší je vydobýt si část téhle říše a začít expanzi. Vzít Gryfovým přátelům totéž, co pták vzal Aramitům, mu přinese mnohem větší uspokojení.

* * *

D’Marr nahlédl do temného vchodu do jeskyně. Stěny se mírně třpytily odraženým světlem pochodně, kterou na jeho rozkaz hodil dovnitř jeden z mužů. Nebylo nic vidět, ale to neznamenalo, že tu není žádné nebezpečí. D’Marr nebyl naivní.

Otočil se k nejbližšímu muži: „Dovnitř. Dvojstup. Sledujte zem a stěny… a taky strop. Můžou se vynořit odkudkoliv.“

Voják zamrkal, a když D’Marr pomalu přesunul volnou ruku k malému palcátu, který mu visel u opasku, rychle poslechl. Aramitský důstojník přikývl a díval se, jak se muži rychle řadí. Nechal vejít první tři dvojice, pak pevněji sevřel meč a s další vešel dovnitř.

Kdepak jste, moje malé nestvůrky? Dokonce ani po zásahu lorda D’Faranyho to nemůže být až tak snadné. Musí narazit na nějaký odpor. Musí dojít k boji.

Pochodovali dál a hlouběji, ale pořád se ještě nesetkali s tvory, kterým tohle doupě patřilo. Liniemi se šířil neklid, který nakazil dokonce i D ’ Marra. Žádný nepřítel se nevzdá tak snadno. Přestože byl magický protiútok lorda D ’ Faranyho velmi silný, neměl by být schopný odstranit všechny obránce.

Když konečně zemřel první muž, skoro ho to potěšilo.

Rozkázal, aby si hlídali všechny směry, ale nikdo kromě těch, kteří se zúčastnili zajímání prvního quela, nechápal, jak rychle dokáží vyrazit ze země a zaútočit na protivníky. Zničehonic se z podlahy tunelu vynořila mohutná ruka s drápy. Popadla nejbližšího vojáka za kotník a stáhla se stejně rychle, jako se objevila. Nezáleželo na tom, že je díra, kterou ruka vytvořila, pro člověka příliš malá. Bezmocný jezdec byl vtažen tak daleko, jak otvor v podlaze dovoloval, a pak ještě dál.

Nebyl to hezký pohled, ale D’Marr získal k síle přerostlých pásovců nový respekt.

„Nechte to,“ varoval dva vojáky, kteří se sehnuli pro ostatky v marné naději, že je tu ještě nějaká šance. „Připravte kopí a pochodně.“ Nechal některé z mužů vzít s sebou lehká kopí, zbraně asi o stopu delší než krátký meč a docela užitečné v těsných prostorách. Přestože příliš nevážila, byla kopí velice, velice ostrá a velmi pružná. „Pravé křídlo, sledujte pravou stěnu a strop. Levé křídlo levou stěnu a podlahu. Muž, který nepostřehne dalšího, se nemusí bát smrti ve spárech netvora. Sám mu velice rád vyhovím.“

Ještě ani nedomluvil, když z protější stěny vyrazila další paže, chytila nejbližšího muže za krk a prudce mu udeřila hlavou o skálu. Prasknutí a lupnutí se rozléhalo ozvěnou jeskyní, než ho přehlušily zvuky opožděné reakce, jak se nejbližší nájezdníci pokoušeli useknout nestvůře ruku. Jeden z mužů dokázal zasáhnout hřbet mohutné tlapy, ale kopáč se rychle stáhl zpátky pod zem.

Jak se v tom dokážou pohybovat tak rychle? Podle toho, jak se vynořují a zase mizí, by to klidně mohla být voda! Na místě, odkud se uskutečnil druhý útok, zůstala jen malá, zasypaná díra.

Neměl čas dál přemýšlet, protože třetí útok mířil na něj. D’Marr se právě otáčel, když se ze stěny vedle něho vynořily drápy. S hbitostí, o které nevěděl, že ji má, uskočil. I tak to bylo málem příliš pomalu. Mohutné spáry mu sekly po čelisti a nechaly po sobě krvavou stopu. D’Marr téměř zároveň zvedl meč. S velkým zadostiučiněním sledoval, jak čepel rozsekla paži těsně za útočníkovým zápěstím. Hrudní plát mu pokropila krev.

Quel zatřásl rukou a málem přitom D’Marrovi vykroutil meč ze sevření. Důstojník ho popadl oběma rukama a ze všech sil ho držel. Jeden z vojáků zvedl vlastní zbraň a sekl do trčící končetiny. Quelova opancéřovaná kůže byla pevná, ale ne dost pevná. Ostří meče se zanořilo do paže a vytryskla další sprška krve.

Útočník se pokusil stáhnout, ale meče mu v tom bránily. Dopředu postoupil voják s kopím a udeřil do otvoru. D’Marr znovu užasl nad silou a odolností tvora. Přestože musel být quel těžce zraněný, nebyly na něm patrné žádné stopy slabosti.

Zeď před ním se roztříštila a zasypala muže kousky kamenů. Quel se nemohl stáhnout do země, a tak se rozhodl přijít k nim.

Podzemní kopáč zaplnil chodbu. D’Marr nedokázal říct, jestli je to samec, jako ten první, nebo samice, a ve skutečnosti mu to bylo jedno. Quel byl každopádně dostatečně děsivý. Zdravou paží popadl muže s kopím a odhodil ho na vojáky za ním. Voják s mečem už se moudře stáhl. D’Marr pustil vlastní zbraň, protože si uvědomil, že pokud ji bude dál držet, bude další na řadě. Mladý důstojník si nedělal iluze, že by tuhle bestii dokázal dostat sám.

Přesto… Zatímco quel popadl čepel, kterou měl zabodnutou v zápěstí, D’Marr sáhl po palcátu u boku. Obě rány v paži pořád hojně krvácely, ale netvor se pohyboval, jako by se nic nedělo.

„Nestůjte jak hlupáci! Sem s kopími!“

V zadní části řad se ozval výkřik, následovaný vřavou. Quelové už neútočili po jednom. Neměl však čas starat se o ostatní, protože ten, který se pokusil dostat jeho, měl očividně v úmyslu práci dokončit. D’Marr měl podezření, že tvorové celou dobu věděli, že je velitelem invazní síly. Původní útoky mohly sloužit k tomu, aby ho mezi ostatními lépe lokalizovali. Měl podezření, že se quelové při pohybu v zemi z větší části spoléhají na sluch nebo nějaký podobný smysl.

Monstrum hlasitě a dlouze zatroubilo a ohnalo se po něm mohutnou tlapou. D’Marr uhnul a vytáhl palcát z opasku. Podržel ho před sebou. Quela teď obklíčilo několik mužů s kopími. Dva předstírali, že na mohutného kopáče útočí zleva. Když se k nim quel otočil, ti vpravo udeřili vlastními kopími. Jeden z nich zasáhl netvora do zraněné paže. Tentokrát D’Marrův protivník ostře vykřikl v agónii. Zatímco byl quel zaměstnaný, ostatní kopiníci se připojili k útoku. Tuhým quelovým krunýřem pronikla tři kopí.

Takže máš místy měkkou skořápku, řekl si s jistým uspokojením aramitský důstojník. Quel měl stejně jako tvor, kterého připomínal, slabší ochranu kolem břicha. Nedalo se říct, že by to byla nechráněná místa, dvě kopí se při prvním úderu zlomila, ale podzemní netvor nutně nemohl mít na břiše tak tuhou kůži jako na zádech. D’Marr to tušil – díky době, kterou s vězněm strávil – ale věděl, že všichni tihle tvorové nemusejí být stavění stejně.

Quel už kolísal, dokonce ani se svou odolností se nedokázal vyrovnat s mnoha krvácejícími ranami. Naposledy se rozehnal a začal se stahovat do stěny, ze které se vynořil.

„Tak brzy nás neopustíš,“ zasyčel D’Marr. Strčil do ustupujícího quela palcátem.

Zavytí zraněného netvora otřáslo tunelem a rozléhalo se kolem ještě dlouho potom, co těžká postava klesla na kolena.

Orril D’Marr se konečkem palcátu dotknul opancéřované hlavy. S pochmurným zadostiučiněním se usmíval, zatímco se quel roztřásl, žalostně zatroubil a nakonec se zhroutil.

„Ano… Myslel jsem si, že potřebuje jen trošku naladit.“ Odtrhl pohled z poraženého nepřítele a podíval se na svou oblíbenou hračku. U vězně palcát špatně vyvážil a quela zabil. Tohle žezlo bylo kouzelný nástroj zděděný po jednom ze zesnulých předků, který za jeho vytvoření bohatě zaplatil čaroději jiného druhu, než byli držitelé. Mělo dvaatřicet hladin bolesti, z nichž mnohé mohly i zabít. Zajatého quela zabila dvacátá první hladina. Na tohohle použil dvacátou. D ’ Marr byl potěšen. Lord D ’ Farany bude chtít zajatce k výslechu. Vynahradí tím předchozí přehnanou horlivost.

Vůdce nájezdníků se otočil, aby pomohl při dalších útocích, zjistil však, že už všechny skončily. Zavolal si jednoho z nižších důstojníků.

Vlčí nájezdník, vousatý veterán jménem D’Roch, který se jako většina ostatních musel na D’Marra dívat seshora, protože byl vyšší, zasalutoval a nervózně vysvětlil: „Prostě se stáhli, pane. Hned jak zavyla ta bestie, kterou jste dostal.“

Zdálo se podivné, že by přestali útočit jen proto, že jeden z nich padl. Taková zbabělost se Aramitům příčila. „Kolik jich tu bylo?“

„Čtyři, když počítám i vašeho, pane.“

„Čtyři?“ D’Marr se lehce zamračil. Troufli si na obranu tunelu vyslat jen čtyři své druhy proti tolika mužům? Něco tu nesedělo. „Tohle místo je příliš slabě bráněné.“

Druhý důstojník si to očividně nemyslel, ale byl dost chytrý na to, aby mlčel.

Jakýsi voják vrátil D’Marrovi meč, pečlivě očištěný od krve. Mladý velitel si zbraň prohlédl a pak ji schoval do pochvy. Zdálo se, že mu palcát poslouží lépe. S mečem by byl mrtvý dávno předtím, než by jednoho z těch netvorů dokázal rozsekat. Teď se quelové žezla báli a D’Marra netěšilo nic víc než vyvolávání strachu.

Podíval se dolů na quela. Pořád žil, i když to bylo na hraně. „Pořádně ho svažte a někde ho bezpečně uložte. Lord D’Farany by ho mohl chtít vidět.“

D’Roch zasalutoval: „Ano, pane.“

„Znovu se seřaďte. Nevidím důvod, proč bychom nemohli pokračovat.“

„Ano, pane. Hned, pane.“

Ani ne za minutu už šli dál. Mířili chodbou hlouběji a hlouběji do útrob země. Postup byl znovu klidný a jednotvárný, vlčí nájezdníci však zůstávali ostražití, protože už jednou padli do pasti.

D’Marr si poklepal palcátem o nohu. Kde jste, zbabělé potvory? Vylezte a pojďte si se mnou hrát!

Muži si začali šeptat. Mluvilo se o pastech, kdy se měl celý tunel zhroutit. D’Marra už to taky napadlo, ale necítil potřebu se o tom zmiňovat. Lord D’Farany vydal rozkaz a jejich povinností bylo poslechnout. Teď už zával nevypadal moc pravděpodobně; kdyby to quelové chtěli udělat, bylo by pro ně lepší zasypat chodbu už dřív. Neudělali to a raději riskovali osobní útoky, což znovu ukazovalo, že tu něco nehraje.

Když byli na konci chodby, zachytil první vodítko, jak to doopravdy je. Nájezdníci už tak přivykli úzkým tunelům, že je jeskyně, která se před nimi vynořila, všechny překvapila. D ’ Marr se prodral dopředu a hleděl na ni, vpíjel se do ní očima. Jen stěží si udržel masku lhostejnosti; přestože měl čas uvažovat nad světem quelů, nedokázal si plně představit jeho velikost.

V jeskyni, která byla sama skoro malým světem, uvítalo vetřelce ohromné město podzemní rasy.

Natolik připomínalo lidská města, že okamžitě pochopili, co to je. Byly tu budovy vysoké několik pater a přímé linie, které musely být cestami. Všechno bylo vytesáno přímo ze skály. Cesta, na které D’Marr stál, vedla kolem dokola rozlehlé jeskyně. Na různých místech z ní do skály odbočovaly tunely.

Jedna zvláštnost dokonale znemožňovala myslet si, že by tohle místo mohli vybudovat lidé, přestože by ho při velkém úsilí i oni mohli ve skále vytesat. Žádný člověk by totiž nedokázal žít v místech trčících v tak nahodilých úhlech jako tady. Stovky trhlin a odkryvů byly proměněny v tunely a obytné prostory, ale aby je obyvatelé využili, museli by prakticky celou dobu viset za ruce a nohy v takových výškách, že by to i pro ty nejodvážnější znamenalo okamžitou smrt. Tak specifické stavby mohli využít jen tvorové s dlouhými drápy, které byly schopné zaseknout se do skály. Jen někdo jako quelové to mohli nazývat domovem.

Pouze díky dalšímu zázraku mohli vetřelci tohle všechno vůbec vidět. Navzdory skutečnosti, že se nejspíš nacházeli několik set stop pod povrchem, bylo v rozlehlé jeskyni světlo, jako by přímo nad městem zářilo slunce. Místo žhavé koule však tady našli fantastické uspořádání krystalů, které vydávaly dost světla, aby komnatu osvítily jako za dne. Orril D’Marr se na ně zadíval. Věděl, že musí být nějak spojeny s venkovním prostředím, takže na tohle podzemní divadlo v jistém smyslu opravdu svítilo slunce.

„Vypadá to trochu větší, než jsme čekali,“ zamumlal D’Marr jen tak pro sebe. Začínal oceňovat quely i to, čeho dosáhli. A pochopil i to, čemu se měl na rozkaz lorda D’Faranyho postavit.

Svěřené velení nad útočnými silami nebylo ani tak odměnou za informace, které od zajatce získal, ale spíš trestem za to, že netvora zabil dřív, než z něho mohli dostat všechno, co věděl.

Byl si jistý, že se modrý muž někde směje.

Když se začal vytrácet úžas nad tímhle místem, konečně na něj dolehla realita toho, co viděl. Kde jsou? Kde jsou ty prokleté malé příšery?

„D’Rochu.“

„Ano, pane?“

„Pověz mi, co vidíš.“

Druhý voják se zamračil; nebyl si jistý, jestli se nestal terčem nějaké hry, kterou s ním nadřízený hraje. Chvíli si město váhavě prohlížel a pak odpověděl: „Vidím veliké podzemní město, domov těch zrůd. Vypadá prázdné, ale to by nemělo být překvapivé vzhledem k tomu, že jsme prorazili jejich obranu.“

Celkem to nebylo špatné shrnutí; jediné, které se dalo podat. Přesto plně nepopisovalo to, co D ’ Marr viděl a cítil, když na quelské město hleděl. „Nic víc?“

„Nic.“

„A jak dlouho myslíš, že je prázdné? Minuty? Hodinu?“

D’Roch přivřel oči a studoval obraz před sebou. Nakonec starší voják se značnými rozpaky odpověděl: „Vypadá to… vypadá to déle, pane. Vypadá to… mnohem déle.“

Orril D’Marr pomalu prošel podél kraje cesty. Hlavicí palcátu lehce zaklepal na skalnatou stěnu. Když aramitský velitel prozkoumal všechno, co chtěl, otočil bezvýraznou tvář zpátky k mužům. Skoro šeptal. „Mnohem déle, vskutku. Pozorně si prohlédněte prach a známky opotřebení, kterému nemůže uniknout dokonce ani místo pohřbené tak hluboko pod zemí. Uvažujte v měřítku let. Možná zkuste staletí.“

Vojáci vypadali zmateně. Jeho slova se začala šířit. D’Roch a ostatní důstojníci se podívali po sobě a pak znovu na D’Marra.

D’Marr se zasmál. Neznělo to příjemně dokonce ani jeho uším, ale nedokázal odolat. Když si D’Marr uvědomil, že to ostatní nechápou, ukázal na město. „Jste naprostí hlupáci! Podívejte se na nepřítele! Tamhle je! Mrtvé město, ve kterém si možná hrstka přeživších ještě pořád hraje s mocí své rasy. Jsme vojsko bojující s kostlivcem.“

Viděl, že pořád nerozumí. D’Marr zavrtěl hlavou. Měl teď podezření, že tam není víc než asi tucet quelů, možná i méně. To by vysvětlovalo, proč na ně v těsném prostoru tunelu zaútočili jen čtyři, když by je tucet nebo stovka nejspíš dokázala sprovodit ze světa. Domníval se, že chápe, proč nezbortili tunel; neměli dost síly.

Možná byly jeho vývody mylné, byl si však jistý, že se blíží pravdě. Dalo se to zjistit jen jedním způsobem. Vlčí nájezdník se podíval na postranní tunely odbočující z cesty kolem města. Většina byla naprosto obyčejná, ale jeden vpravo byl širší a vyšší a D’Marr měl pocit, že uvnitř vidí nějaký světelný zdroj.

„Seřadit. Po jednom,“ zavolal dozadu. Ani se nepodíval, jestli rozkaz uposlechli, a vyrazil k odbočce. „Za mnou.“

Na opačném konci tunelu byl zdroj světla. Samotná chodba nebyla dlouhá ve srovnání s tou první a byla dost široká, aby tudy mohli jít vedle sebe čtyři muži, aniž by se na sebe tlačili. Nechal důstojníky, aby řady znovu patřičně rozdělili, a pokračoval dál. Světlo ho dráždilo, vysmívalo se mu. Byl si jistý, že je blízko odhalení pravdy.

Quelové znovu zaútočili, jako by chtěli tuhle víru podpořit.

Strop uprostřed tunelu se zřítil, několik mužů rozmačkal a mnoho dalších zranil. Z otvoru vyskočili tři opancéřovaní obři a v tlapách drželi dlouhé, zlověstné válečné sekery. Quelové se ještě ani nedotkli nohama země a už se rozmachovali zbraněmi, plně využívajíce šířku a výšku téhle chodby.

Strašlivý útok quelské trojice nejbližší vojáky úplně zdecimoval. D’Marr zaklel. S děsivým dosahem a dlouhými zbraněmi měli quelové výhodu, kterou nemohla překonat ani kopí.

Jsou jen tři, nadával sám sobě. Jenom tři.

Mohli být jen tři, ale dokonce i beze zbraní vydali za trojnásobný počet. Dva netvoři zatlačovali zpátky muže, kteří postupovali do tunelu, zatímco se třetí zabýval těmi jako D’Marr, kteří už prošli před místo, kde se quelové pokusili o zával.

Ale Orril D’Marr počítal i s mnohem horším vývojem událostí. Rozčilovalo ho, že netvoři způsobili takovou zkázu, ale nebylo to tak neočekávané. Už dostal jednoho quela a vymyslel způsob, jak si s nimi poradit… pokud muži dokážou poslouchat rozkazy.

„D’Rochu!“ Rozhlédl se po důstojníkovi a našel potlučenou mrtvolu, zpola pohřbenou pod zříceným balvanem. D’Roch nejspíš ani nevěděl, že umírá. Jeho ztráta byla víc než cokoliv jiného otravná; znamenalo to, že bude muset všechno udělat sám.

S palcátem v ruce se přiblížil k bojišti a vykřikl: „Držte linie! Sítě vpřed!“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Křišťálový drak.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.