Blokáda

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fantomprint.cz

www.e-reading.cz

www.palmknihy.cz

Marko Kloos

Blokáda – e-kniha

Copyright © FANTOM Print, 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Marko Kloos v nakladatelství

FANTOM Print

První linie

Smlouva na život

Evakuace

Blokáda

Chains of Command *

Fields of Fire *

* Připravujeme, český název bude upřesněn

Copyright © 2015 Marko Kloos

Translation © Jakub Mařík

Cover © Chris McGrath

ISBN 978-80-759-4009-4 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-739-8949-1 (ePUB)

ISBN 978-80-739-8950-7 (Mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Pro Robin, která je Halleyovou mého Graysona,

arašídovým máslem mého želé

a středobodem všeho odteď až do konce věků.

PROLOG

Země. Nikdy bych si nepomyslel, že mi to místo bude chybět.

Jistě, ke konci už stejně za moc nestála. Malá modrá koule ze spousty vody a trochy hlíny v zapadlém koutu malé galaxie. Pět miliard let si rotovala vesmírem a my ji pak během padesáti tisíc let dokázali zaplnit sto miliardami jedinců našeho druhu. Znečištěná voda, zkažený vzduch, téměř mrtvé oceány. A o to, co jsme nezničili, celá staletí neustále bojujeme a zabíjíme se po milionech, protože technologie předběhly naši schopnost kontrolovat reliktní ještěří části našeho mozku.

Ne, Země za moc nestála, když jsem ji opouštěl. Ale je to domov.

Pět let ve službě jsem skákal z jedné osídlené planety na druhou a desítky světelných let daleko od rodné planety se mi po domově nikdy nestýskalo. Vzadu v mysli mě vždy uklidňovalo vědomí, že Země stále je, stejná, jak jsem ji opustil, stále každých 365 dní oběhne Slunce a stále je pokrytá roztahujícími se městy obydlenými životními formami, které vypadají a chovají se stejně jako já.

Teď už si tím tak jistý nejsem.

Vtrhli k nám Dlouháni a obsadili Mars, naši nejstarší a největší kolonii. Většina lidí na Novém Svalbardu už viděla nějaké bojové záběry a senzorická data. Na orbitě se najednou objevilo dvacet mimozemských semenných lodí, rozdrtily naši flotilu na prach a vypustily tisíce kolonizačních modulů, v každém z nich se na povrch dostalo několik desítek jejich průzkumníků a osadníků. Na města pršel nervový plyn Dlouhánů, lhostejné celkové vyhlazení obtěžujícího druhu na pozemku, který se právě chystají zabrat. Každý dopravní prostředek schopný vesmírného letu nabral uprchlíky a maximální rychlostí letěl z planety, jen aby ho na kusy rozstříleli Dlouháni nebo jejich minová pole. Kdo mohl, utekl a většina z nich na útěku zemřela. Ti, kdo zůstali, zemřou také.

Posledních pět let se Dlouháni jen zahřívali. Testovali naše možnosti, zkoumali naši obranu a hodnotili naše reakce. Hráli si s jídlem.

Ne, s lidstvem to nevypadá dobře. Právě nás dohnal teoreticky nejhorší scénář. Pokud se něco nezmění, v příštím roce, možná ve dvou, náš druh čeká vyhynutí.

Ale my jsme lidé. Jsme neústupní, tvrdohlaví, bojechtiví a ne vždy se řídíme jen rozumem. A když jsme zahnáni do rohu bez šance na útěk, zachováme se jako většina inteligentních tvorů – vyceníme zuby a přejdeme do útoku.

Spojená uprchlická flotila SAS a SRA k Novému Svalbardu dorazila před dvěma týdny, ale o většinu vojáků a výsadkových lodí přišla při bitvě o Mars a následných střetech po celé Sluneční soustavě. V uprchlické flotile byly dvě letadlové lodi – SRA Minsk a SAS Regulus. Na letadlové lodi SRA, kde by se obvykle nacházel kompletní prapor mariňáků, letěla jedna posílená rota. Regulus, jedna ze šesti mateřských letadlových lodí SAS, si nevedl o moc lépe a o většinu praporu vesmírné pěchoty přišel také.

Loď Dlouhánů, kterou jsme v systému Fomalhaut zničili vodou naloženou nákladní lodí, z nějakého důvodu před odletem k Novému Svalbardu místní SRA kolonii nezaminovala. Přiletěli na orbitu, vysadili na povrch kolonizační moduly a rovnou pronásledovali jedinou ruskou loď, nešťastný křižník, jehož marný útěk a následné zničení nás upozornily na Dlouhány v systému. SRA měsíc se teď hemží Dlouhány, ale ti teď nemají ani obranné miny, ani semennou loď, která by odháněla naše plavidla. Konečně s nimi můžeme bojovat za skoro vyrovnaných podmínek díky letectvu a vesmírnému dělostřelectvu, které na Dlouhány obsazených světech většinou používat nemůžeme.

V SRA kolonii jsou stále živí lidé. Dlouháni na povrchu nejsou ani tři týdny, a přestože metodicky ničí lidskou infrastrukturu všude, kam na měsíci přijdou, nepoužili zatím nervový plyn, který obvykle nasadí pokaždé, když nám ukradnou kolonii. Všude tam jsou kryty, kde se lidé mohli schovat, a malé základny SRA mariňáků, ze kterých mohou pořádat nájezdy udeř-a-zmiz. Naší průzkumné letce se před útokem podařilo navázat rádiový kontakt s tucty roztroušených skupin SRA civilistů i vojáků. Důstojníci z obou táborů se proto poradili a rozhodli se podniknout nájezd. SRA, které se nedostávalo mariňáků, ale zůstala jim spousta výsadkových lodí, doplní zásoby zbytku flotily. SAS, které mělo spoustu pěšáků, ale jen málo výsadkových lodí, přispěje svými muži a ženami do pozemních bojů. Bylo to neuvěřitelné, ale všichni s tím souhlasili. Ještě neuvěřitelnější však bylo, že jsme dokázali naplánovat společnou operaci dvou znepřátelených bloků za pouhý týden a půl, i když jsme měli odlišné komunikační procedury, vybavení i logistické postupy.

Právě teď, dva týdny poté, co se uprchlická fotila ukázala nad Novým Svalbardem, míříme k SRA měsíci v systému Fomalhaut, abychom zachránili zbylé SRA osadníky a vojáky, zabili co nejvíc Dlouhánů a zmizeli odtamtud dřív, než do soustavy dorazí další semenná loď.

Takový je bitevní plán, ale po pěti letech podělaných operací a špatných odhadů už jistě vím, že neexistuje plán, který by stoprocentně přežil střet s nepřítelem.

KAPITOLA 1

FOMALHAUT B

„Vypadáš jako brouk,“ řekne Dimitrij ze sedačky na druhé straně uličky. „Velký ošklivý imperialistický brouk.“

Jsem v nákladovém prostoru ruské výsadkové lodi Akula. Nikdy bych si nepomyslel, že tu někdy budu sedět, přinejmenším ne ozbrojený a v plné zbroji. Bizarnost posledních dní dosahuje nových, dříve neprobádaných výšin. V nákladovém prostoru se mnou sedí smíšená rota ze SAS vesmírné pěchoty a SRA mariňáků, bok po boku a všichni po zuby ozbrojení a připravení do války. Ještě před měsícem by sdílení tak těsného prostoru s takovou spoustou zbraní vyústilo v krátkou brutální přestřelku a spoustu mrtvol. Teď v bitevním taxi jedeme společně. Naše zvláštní nová aliance je slepená čirou nezbytností.

Návrháři našich výsadkových lodí se nikdy nesnažili udělat Waspy a Dragonfly krásné, ale Rusové jako by se záměrně vyhnuli jakémukoliv prvku, který by šlo považovat za esteticky příjemný. Naše výsadkové lodi vypadají jako strohé válečné stroje, kterými také jsou. Ruské vznášedlo vypadá jako hrubě vysoustružený stroj. Přesto si nemohu pomoct a musím nad efektivitou toho designu žasnout. Naše sedadla jsou vybavená otočným pístem s tlumičem otřesů. Oni sedí v pevné, volně se pohupující síti – proti otřesům je chrání stejně jako nás a navíc musí být tak dvacetkrát levnější. A ať už vypadají jakkoliv, dobře vím, že ruské výsadkové lodi odpálí do světa bolesti každého, kdo se ocitne na špatném konci jejich zbraní.

„Za jak dlouho jsme u výsadkové zóny?“ zeptám se Dimitrije.

Dimitrij zkontroluje svůj displej a pokrčí rameny. „Osmnáct, devatenáct minut. Opři se a trochu se vyspi.“ Pak se přilbou opře o trup lodi a nasadí výraz mírné nudy.

Dimitrij je můj SRA protějšek, ruský bojový koordinátor. Během cesty k horkému prašnému měsíci planety Fomalhaut B jsme měli pár dní, abychom se poznali, a Dimitrij se stereotypu ruského pěšáka moc nepodobá. Není velký jako tank, nenapájí se věčně vodkou a nemiluje řeči o těžkých zbraních. Dokonce ani nemá ježka. Dimitrij je prcek, jen o trochu vyšší než seržantka Fallonová, má hranatou čelist a tvář profesionálního modela. Jeho vlasy vypadají jak zacuchaný mop a u vesmírné pěchoty by už dávno přerostly povolenou délku. Mluví potichu, není to žádný halasný křikloun. Ve zkratce je přesným opakem stereotypu, co jsem měl v hlavě. V posledních týdnech jsem měl k přehodnocení starých předsudků příležitostí spoustu.

Projdu své dostupné komunikační okruhy a vyberu si taktický kanál nejvyšší úrovně.

„Regulus TakOps, tady Tailpipe Jedna. Žádám o poslední kontrolu komunikace a telemetrie.“

„Tailpipe Jedna, tady TakOps,“ přijde odpověď. „Vaše data a komunikace jsou v pořádku. Hodně štěstí a dobrý lov.“

„TakOps, rozumím.“

Vyvolám si data z TakOps centra na Regulovi, kde armádní důstojník a velitel letky letadlové lodi koordinují SAS jednotky, které se zrovna chystají na výsadek na Dlouhány obsazeném měsíci.

Datový přenos z Regula ukazuje první formaci osmi výsadkových lodí seřazených do véčka, jak z vysoké orbity bez odporu pronikají do atmosféry. Já jdu s první vlnou, kterou tvoří výsadkové lodi SRA, a budu pozemní spojkou SAS jednotek, protože jsem jedním ze dvou našich bojových koordinátorů v systému.

Náš vstup do atmosféry oznámí obvyklé poskakování a otřesy. Obrnění mariňáci se ve svých sedadlech chvíli pohupují ve stejném rytmu jako výsadková loď. Naposledy zkontroluju taktickou situaci na orbitě a stále žasnu při pohledu na nejcennější jednotky naší flotily, jak letí v těsné formaci s nepřáteli, kteří by se je ještě před pár týdny pokoušeli sestřelit.

Tři minuty před Dimitrijovým odhadovaným časem se výsadková loď prudce stočí doleva. O chvíli později slyším zadunění, jak rakety opouští vnější úchyty, a pak začnou burácet autokanony po stranách trupu. SRA vznášedla mají větší kanony než my, ale zase pálí s nižší kadencí. Cítím, jak se otřesy z výstřelů přenáší na trup, což se mi ve Waspu nebo Dragonfly nikdy nestalo. Zdá se, že tohle bude měsíc nových zážitků.

„Kuzkova matka!“

Lodní interkom vychrlí staccato jadrné ruštiny od pilota a univerzální překládací software v mém obleku ji nápomocně překládá. S idiomy to však moc dobře neumí. Podívám se na Dimitrije a ukážu si na ucho.

„To znamená, že někdo dostane pořádnou lekci,“ vysvětlí Dimitrij.

Všude kolem mě si SRA vojáci připravují zbraně, tak se zachovám stejně. V sadě Bravo mám velkou těžkou pušku M-80 a pětadvacet nábojů zavěšených na bojové zbroji. Otevřu M-80 a ověřím si, že mosazné základny dvou průbojných střel v komoře doléhají. Počítač mi zbraň samozřejmě kontroluje, ale když dojde na záležitosti života a smrti, žádný voják s bojovými zkušenostmi silikonovému mozku bezvýhradně nevěří.

Ruská loď několikrát změní kurz, každou zatáčku provází střelba z autokanonu nebo odpalované rakety. Zbraně na výsadkové lodi jsou určené jako palebná podpora a nebývá moudré použít jich většinu dřív, než se pěšáci dostanou na zem, ale když loď prudce zvedne čumák a zadní rampa se začne otevírat, poznám, proč se střelbou začaly tak brzy.

„Jóbanny v rot!“ ucedí vedle mě ruský mariňák a já mám dobrou představu, co to znamená, přestože můj překladač prohlášení označí za „Silnou vulgaritu“.

Za ocasem výsadkové lodi se do dálky táhnou přistávací pruhy koloniální letecké základy SRA a na šedém asfaltu leží masivní těla několika Dlouhánů, z některých se stále kouří. Na prohlídku té scény moc času nemám, protože ližiny dosednou na zem a výsadkové světlo nad záďovou rampou přepne z červené na zelenou. Odpoutáme se a já běžím za SRA vojáky, seběhnu po rampě a jsem zpátky v boji.

„Rychle, rychle, rychle!“ křičí velící důstojník. Ve skutečnosti samozřejmě křičel něco v ruštině, ale můj oblek mi poskytl nejbližší odpovídající překlad.

SRA mariňáci fungují jako dobře promazaný stroj, jehož součástí já nejsem. Vytvoří standardní krycí formaci, zatímco další výsadkové lodě dosedají za námi, jejich motory kvílí jako bánší. Šedesát tun laminátové oceli a zbraní vytváří masivní stroj, který by podle vzhledu vůbec neměl létat. Výsadkovou loď od země nedělí ani sto metrů, když se otočí a začne znovu střílet z autokanonů. Bez informací z TakLinku jsem jako slepý a musím se spoléhat jen na senzory svého obleku a vlastní oči a uši. Podívám se směrem, kterým výsadková loď střílí, ale nic tam nevidím. Zaslechnu však nepozemské vytí zasaženého Dlouhána, zvuk, který mě v posledních letech pravidelně navštěvuje ve snech. Pak ho uvidím, jak se vynoří za dvě stě metrů vzdálenou budovou, kmitá nohama a snaží se dostat z krupobití střel vysokého kalibru z autokanonů výsadkové lodě. Sice jsou hrozivě velcí, ale to z nich také dělá skvělý cíl pro naši vzdušnou podporu. Poprvé s nimi bojujeme, když máme k dispozici veškerou naši leteckou a vesmírnou moc, a ten rozdíl je znát hodně.

Slyším, jak se nahoře pod křídlem odpaluje střela. V okamžiku překoná vzdálenost mezi lodí a Dlouhánem, zasáhne ho do středu trupu a srazí ho na zem, kde jen mává hubenýma nohama. SRA mariňáci zásah hlasitě ocení.

Stavby na povrchu měsíce jsou téměř stejně masivní jako ty na New Longyearbyenu, ale z úplně jiných důvodů. SRA měsíc je horké, prašné a kamenité místo, protože se nachází mnohem blíž hvězdě Fomalhaut než náš ledový měsíc. Nízké, bunkrům podobné budovy musely být ještě odolnější, než vypadaly, protože jsem v osadě žádná větší poškození neviděl, přestože to tady několik týdnů bylo pod managementem Dlouhánů. Ti obvykle nejdřív zplynovali města a pak rozebrali naše teraformační zařízení, než se pustili i do našich osad. Podle dat, kterými mě zásobuje oblek, se tady nedostali ani ke kroku jedna. Atmosféra tu je úplně normální. Žádná biologická ani chemická rizika. Kdybych chtěl, můžu si sundat přilbu a nadechnout se čerstvého vzduchu.

V dálce, na druhé straně osady, stopovky a kouřové stopy raket oznamují přílet SRA útočných letounů, které nás doprovázely k přistávací zóně. Slyším výbuchy, které se valí celým městem a za kterými následuje hrozivé vytí zasažených Dlouhánů.

Rusové vymezují perimetr, pušky a raketomety mají připravené a navzájem si posílají vektory a pohyb hrozeb. Zapnu všechny aktivní senzory v obleku a prověřím situaci. Jedna výsadková loď na obloze, tři na zemi a další čtyři se chystají na přistání. SAS jednotka právě zabírá území na druhé straně města. Každá četa vesmírné pěchoty u sebe má jako spojku minimálně jednoho SRA mariňáka, který se má postarat, že místní obránci nepostřílí své zachránce.

„Letecká obranná síť není aktivní,“ řekne mi na našem hlavním komunikačním okruhu Dimitrij. „Je vyřazená. Rozbili radar, lidar, prostě všechno, co mohlo vyzařovat radiaci.“

Naše průzkumné přelety to naznačovaly, ale velení nechtělo riskovat, že letku výsadkových lodí z oblohy sestřelí automatická obrana nastavená na zničení všeho, co nebude mít SRA transpondér. Kvůli tomu první vlnu tvoří výhradně SRA plavidla, z nichž většina převáží SAS vojáky. Když už jsme na zemi, mohu povolat i naše síly.

„Regulus TakOps, tady Tailpipe Jedna. Pěšáci jsou na zemi, přistávací zóna je plná nepřátel. Žádám o blízkou leteckou podporu, aby vyčistila oblast na sever od přistávací zóny.“

„Tailpipe Jedna, tady TakOps. Potvrzujeme. Letecká podpora je na cestě, ETA deset minut. Volací znak Hammer.“

„Přilétá letka Hammer, ETA jedna-nula minut,“ potvrdím. Poslední slova se téměř utopí ve staccatu autokanonu výsadkové lodi Akula nad mou hlavou.

„Dimitriji, řekni pilotům Akuly, že se blíží naše letka. Pročešou tamtu oblast. Jen aby nedošlo k nějaký nehodě.“

Dimitrij mi ukáže pomalu zvednutý palec, aniž by přestal pracoval na koordinační konzoli, kterou si rozložil na hromadě sutin.

„Žádný strach, kamaráde,“ řekne s přehnaným přízvukem amerických surfařů. „Ruští vojáci jsou zkušení profesionálové.“

Na severním konci letiště se za ranvejemi ukáží tři Dlouháni, osmdesát stop vysoké postavy se tyčí nad skalnatým povrchem. Výsadková loď nad námi na ně opět začne střílet. Otřesy hlavní skrz hmyzí oblek necítím, ale prach pod mými botami poskakuje, jak ruské výsadkové lodě zasypávají blížící se Dlouhány průbojnými výbušnými střelami. Jeden z nich se svalí a pak i druhý, oba vřískají a vyjí. Ty zvuky se nepodobají ničemu, co jsem kdy slyšel na Zemi. Jsou zároveň ostře pronikavé i hluboce dunivé.

Proletí nad námi výsadková loď a dosedne mimo letiště. Dimitrij něco zakřičí na své vojáky, kteří přede mnou na asfaltu vytvoří dvě řady. SRA mariňáci v té první kleknou na jedno koleno. Všichni puškami míří na zbývajícího Dlouhána, který je 150 metrů daleko a přibližuje se. Ruské pušky proti Dlouhánům jsou velké a silné, ale na rozdíl od těch našich nemají dvě hlavně. SRA zbraně jsou jednoranné zadovky a náboje mají větší kalibr než ty v M-80, kterou jsem vyzbrojen já. Klečící řada SRA mariňáků vypálí na Dlouhána. Rozkaz jsem neslyšel, ale šest pušek vystřelí téměř současně, dunivé zahřmění, které téměř zní jako jeden výstřel. Závěry pušek se prudce otevřou a vyplivnou mosazná dna beznábojnicových střel, zatímco druhá řada se chystá ke střelbě. Sleduji, jak SRA mariňáci rychle vypálí pět salv, jedna řada střílí a druhá nabíjí, připomíná to staré koloniální války na Zemi. Blížící se Dlouhán je celkem osmnáctkrát zasažen do hlavy a hrudi, každý zásah oznamuje exploze vysoce výbušných průbojných střel. Po páté salvě se Dlouhán zapotácí a upadne. Svalí se na zem a jeho tělo otřese zemí pod mými botami. Pět salv mariňákům zabralo tak osm, možná devět sekund. Jejich taktika pro střet s Dlouhány se naší vůbec nepodobá, ale ať se propadnu, jestli není přinejmenším stejně účinná.

Všude v osadě slyším střelbu, je to jako disharmonická válečná symfonie – hluboké dunění našich M-80 a protidlouhánských pušek SRA, syčení raketometů MARS a hromové rány vybuchujících granátů a raket se mísí s kvílením Dlouhánů a duněním autokanonů výsadkových lodí. Nadzemní části městské infrastruktury jsou zničené a mezi troskami už stojí jen ty nejnižší a nejodolnější. Na zemi se tu však nikde neválí žádné moduly s nervovým plynem Dlouhánů a nikde nevidím skupinky mrtvých osadníků. Jako by bojovali s rukama svázanýma za zády. Ať už je důvod jakýkoliv, za tu změnu v náš prospěch jsem vděčný, i když asi bude jen dočasná.

Jak SAS vojáci na zemi zaměřují a napadají cíle, na taktickém displeji mi naskakují kontaktní ikony. Netuším, na co se dívají Rusové, protože naše taktické sítě spolu nemluví, ale všechno, co vidí a dělají naši vojáci, se přenáší do počítače hmyzího obleku a mé koordinační konzole. Lidští vojáci jsou skupinou modrých ikon, zatímco oranžové symboly Dlouhánů kolem nás vytváří široký nepravidelný kruh a spojují se do hloučků o maximálně třech nebo čtyřech jedinců.

SRA základna i město se nacházejí na okraji náhorní plošiny. Na konci města je pomalu se svažující sráz do skalnaté rokle. Na druhé straně, kde stojí SRA základna a vojenské letiště, se rozkládá velká široká rovina. Tam se hemží Dlouháni, někteří postupují naším směrem, další se vzdalují od boje. V každém vzájemném střetu jsem viděl víc koordinace a agrese než dnes. Tato skupina působí pomaleji, slaběji, skoro až nejistě. I se všemi našimi vojáky na povrchu by nás Dlouháni mohli smést, kdyby se na nás vrhli najednou. Ale oni to neudělali a já jim nemíním dopřát dost prostoru, aby si to mohli rozmyslet.

Letecká podpora dorazí o pár minut později, tři letky Shriků vybavené zbraněmi vzduch-země. Sestoupí z orbity a ženou se na plný plyn k přistávací zóně. Jen pár desítek kilometrů od cílové oblasti šest letounů vytvoří řadu. Zapnu komunikační sadu a napojím se na TakAir kanál.

„Letko Hammer, tady Tailpipe Jedna. Máme tu pro vás spoustu cílů. Plošina přímo na sever od přistávací zóny je plná Dlouhánů. Můžete tam pálit podle libosti. Všichni naši vojáci jsou jižně od letiště. Nahrávám zaměřovací data. A nezapomeňte, že nad městem máme ruské výsadkové lodě.“

„Tailpipe Jedna, tady Hammer Jedna,“ odpoví pilot velícího Shriku. „Potvrzuji, že všechno na sever od letiště jsou nepřátelé. ETA jedna minuta.“

Pošlu potvrzovací kódy a podívám se na Dimitrije, kterého zaměstnává jeho vlastní komunikační sada.

„Letecká podpora dorazí za šedesát sekund!“ zakřičím na něj. „Pověz těm výsadkovejm lodím, ať vyklidí prostor!“

Dimitrij mi zase ukáže zvednutý palec, aniž by odtrhl oči od obrazovky své koordinační konzole. O chvíli později se Akuly, které krouží nad městem, stočí na západ a východ, aby uvolnily palebné pole.

Shrikové svůj přílet oznámí spektakulární podívanou z naváděných raket s dlouhým doletem. Během okamžiku se přes město směrem na jih táhnou dva tucty kouřových stop. Za městem klesnou na pláň a vybuchnou v krátké divoké kakofonii, při které se otřese i kilometr vzdálená suť. V dálce za ranvejí se k čisté obloze zvedá oblak prachu a kouře. O deset sekund později nad námi proletí Shrikové, jejich několikahlavňové útočné kanony chrlí tisíce průbojných střel na cíle, které nevidím. Nikdy dřív jsem koordinovaný útok šesti Shriků neviděl a je to dechberoucí pohled, když jako boží pěst udeří do shluku smolných hříšníků. Nedalecí SRA mariňáci se nechají unést okamžikem a jásavě povzbuzují Shriky, které přeletí město a znovu se rozdělí do dvojic. Je to tak neskutečný zážitek, že se té absurditě musím smát. Ještě před pár týdny by jásot byl to poslední, na co by SRA vojáci při pohledu na šestičlennou letku nejlepších SAS útočných vesmírných letounů mysleli. Svět je vzhůru nohama a je to podivně příjemné.

Skrz datové spojení TakLinku vidím, na co se dívají Shriky, které se otáčí k dalšímu náletu na plošinu. Jak jsou Dlouháni zaměřováni, na mé mapě naskakují jejich oranžové ikonky, než znovu zmizí, když je zasáhnou autokanony a rakety. Velikost Dlouhánů teď pracuje proti nim – před útočícími letouny se nemohou schovat a podle všeho nemají jak střelbu oplácet. Sice jsou obrovští a silní, ale bez ochranné skořápky semenné lodi se nemohou měřit s letouny, které navrhli k ničení obrněných vozidel a pevností SRA.

Jistě, pro nás blátošlapy na povrchu jsou pořád nebezpečným soupeřem, protože my nejsme pancéřovaní a nemůžeme odletět rychlostí osm set uzlů hned, jak se něco podělá.

„Tailpipe Jedna, tady Hammer Jedna. Čistíme zbytek té plošiny. Měli byste vědět, že se k vám ze směru dva-sedm-nula blíží dvacetičlenná skupinka. Nezbylo nám dost munice, abychom je zneškodnili všechny dřív, než se dostanou k vám.“

„Hammere Jedna, rozumím,“ odpovím. „Držte se od té oblasti dál, dostanou dárek z orbity.“

„Rozumím,“ potvrdí velitel letky Hammer.

Přepnu na taktický kanál flotily a kontaktuji Regula.

„TakOps, tady Tailpipe Jedna. Prioritní úkol. Žádám o okamžitý kinetický úder na následujících souřadnicích.“ Nahraju zaměřovací data, která mi poslala letka Hammer. Je to rokle tři kilometry severozápadně. Naštvaný Dlouhán tři kilometry urazí rychle a já bych jich dvacet na ranveji viděl jen hodně nerad. Hlídkující výsadkové lodě nad námi mě nijak neuklidňují.

„Tailpipe Jedna, tady Regulus. Potvrzuji zaměřovací data. Zásilka dorazí za sedmdesát sekund.“

Všem okolním SAS vojákům pošlu varování KINETICKÝ ÚDER a pak běžím k Dimitrijovi, který se hrbí nad svou koordinační konzolí. Když se u něj zastavím, vzhlédne.

„Řekni svým lidem, že za minutu tři kilometry tímhle směrem dopadne kinetická střela.“ Rukou ukážu k cílové oblasti. Výhodu integrovaných datových síti si plně neuvědomíte, dokud nebudete muset koordinovat kombinovaný útok, kde počítače některých vojáků s tím vaším nemluví. Hlas a signály rukou jsou pomalé a žádají si drahocenný čas, zatímco se dvacetinásobkem rychlosti zvuku do vašeho sousedství řítí projektil, který uvolní deset kilotun kinetické energie.

Dimitrij přikývne a něco řekne do vysílačky, pravděpodobně dává SRA mariňákům vědět, že tři kilometry od nich se povrchu dotkne ruka Boží. Kinetické údery jsou téměř stejně působivé jako atomovky nižšího výkonu, a když k němu ve vaší blízkosti dojde bez varování, tak vás to, mírně řečeno, vyleká.

Kousek od nás družstvo vesmírné pěchoty zasype raketami MARS dva zbloudilé Dlouhány, zatímco jim SRA mariňáci pomáhají svými raketomety. Jejich se nabíjejí zepředu, naše zezadu, ale oba slouží stejnému účelu a dosahují stejných výsledků. Jeden Dlouhán padá na zem, zasáhlo ho několik průbojných hlavic a desítky kulek z pušek. Druhý zásahy ustojí a pokračuje dál, vejde přímo do obranné palby dvou družstev. Stáhnu z ramene svou M-80, nechám počítač, ať zamíří za mě, a vypálím z obou hlavní na blížícího se Dlouhána, zrovna když zaútočí na smíšené lidské vojáky. Jsem v relativním bezpečí padesát metrů daleko, ale někteří vojáci takové štěstí nemají. Dlouhán je dlouhými hubenými pažemi odhazuje stranou a oni odlétají vzduchem jako trosky při hurikánu. Zlomím pušku, vytáhnu dva náboje z postroje a nabiju komory. Když pušku zvednu, společná palba ostatních vojáků Dlouhána dostane do kolen. Kvílí, až to trhá uši, když do něj ze všech stran buší kulky a rakety. Pak se svalí na troskami posetou zem, konečně podlehne desítkám superhustých penetračních střel, které mu prošly kůží. Jsou tak velcí, tak odolní a tak neskutečně těžce se zabíjejí, že když jednoho dostanete, máte pocit, jako byste právě zabili boha.

Kinetické hlavice z Avengera ohlásí svůj přílet nezemským trhavým zvukem. Pak první hlavice udeří do země tři kilometry od nás u ústí rokle. V dálce se zableskne a země se nám pod nohama otřese jako při zemětřesení. Mám problém udržet se na nohou a Dimitrijova konzole spadne ze svého provizorního podstavce. K modré obloze vyletí mračno prachu a kamení. Pak dopadne druhá hlavice a pak třetí a čtvrtá. Avenger neposlal všechny střely na jedno místo. První zasáhla ústí rokle, aby Dlouhánům zatarasila přístupovou cestu, a další tři mířily přímo do rokle, aby se postaraly o zabíjení. Na severozápadě se třicet sekund zvedá tisíc stop vysoké mračno z kamení a hlíny.

Dimitrij se chvíli dívá na vzdálený ohňostroj. Pak sebere svou koordinační konzoli, otře z ní prach a znovu ji položí před sebe.

„Právě jste porušili smlouvu,“ postěžuje si. „Svalbardskou úmluvu. Až se vrátíme na Zemi, podám stížnost u válečného tribunálu Spojených národů.“

Atomovky a kinetické zbraně – a všechny další zbraně hromadného ničení – jsou zakázané. Když spolu bojujeme, nesmí je použít ani jedna strana. Dimitrij má technicky pravdu – Avenger vypálil kinetické střely na SRA měsíc, čímž tu dohodu asi porušil – ale pochybuju, že se to počítá, protože jsme nestříleli na zařízení SRA, ale na Dlouhány. V každém případě si jsem dost jistý, že Dimitrij jen žertuje, ale na ruský humor si teprve zvykám. Nebo to možná bude jen Dimitrijův humor.

„Jestli se někdy vrátíme na Zemi, můžou mi to klidně připsat,“ odpovím Dimitrijovi. „Stejně mě tam čeká dvacet let za vzpouru.“

V pětiminutových intervalech dorazí další tři letky výsadkových lodí, samá SRA plavidla a na palubě většinou SAS vojáci. Smíšený prapor SRA a SAS vojáků čistí město od zbývajících Dlouhánů, likvidují je jednoho po druhém, zatímco jim výsadkové lodi a Shriky poskytují vzdušnou podporu. Poprvé podnikáme akci proti Dlouhánům s kompletní kombinovanou bojovou jednotkou, palebnou orbitální podporou a všemi zdroji nezbytnými pro planetární útok. A my v pozemním boji poprvé drtivě vítězíme. Už nejsou neporazitelní. Škoda, že v nejbližší době tyto okolnosti zopakovat nedokážeme.

Následující tři hodiny trávím koordinováním letecké kontroly a proudu výsadkových lodí, které přilétají od bojové skupiny, nakládají vojáky a přeživší, vrací se na letadlovou loď, doplňují plavidlo a pak cestu opakují. Každá výsadková loď v naší kombinované bojové skupině, SAS i SRA, je buď ve vesmíru, nebo v atmosféře měsíce, odlétá od nás, nebo se k nám vrací. Stále je divné sledovat Shriky doprovázející SRA plavidla a Waspy s Akulami v jedné formaci. Bez ohledu na to, jak dlouho naše nezvyklá dohoda vydrží, jsem střílením po těch lidech strávil příliš mnoho času, abych si na ten pohled někdy zcela zvykl.

Když je ve vzduchu poslední výsadková loď plná SRA civilistů a vojáků z místní posádky, koloniální město se změní v opuštěnou hromadu trosek posetou rozbitým vybavením a mrtvými Dlouhány. Smíšená rota na povrchu, jejíž jsem součástí, počítá ztráty a připravuje se na odlet. Na okraji starého vojenského letiště na nás čekají dvě výsadkové lodě, rampy mají spuštěné a motory zapnuté. Na téhle skále je stále spousta Dlouhánů, ale ti, které jsme zaměřili při průzkumných letech, se pohybují osamoceně nebo jen v malých skupinkách. Když jsme kinetickými hlavicemi v nedaleké rokli rozdrtili blížící se skupinu Dlouhánů, ostatní už se zabrat osadu a zastavit evakuaci nepokusili. Naopak se zdá, že zbývající Dlouháni v oblasti si od nás drží záměrný odstup. Shriky stále napadají každý cíl, který se jim na téhle polokouli nabídne, ale na měsíci jsou jich stále stovky a jejich kompletní vyhlazení ze vzduchu by si žádalo nejméně měsíc. My už máme, pro co jsme přišli, a teď odsud rychle zmizíme dřív, než na večírek vtrhne další semenná loď.

Čekající výsadkové lodi jsou Wasp a Akula. Ruská část roty si nastoupí do Akuly, zatímco SAS vojáci dupou po rampě Waspu. Vracíme se na naše ptačí farmy, jejichž dokovací svorky si s plavidly druhé strany neporadí.

„Hodně štěstí, Dimitriji,“ řeknu svému SRA protějšku, když společně jdeme k našim odvozům.

„Tobě taky, Andrew,“ odpoví. „Možná se teď chvíli navzájem nezabijeme, co? A až se zase potkáme na bojišti, možná se tě pokusím jen zranit.“

Jsem poslední, kdo po rampě Waspu vyjde. Když se ohlédnu a podívám na trosky, které bývaly SRA osadou, spatřím Dimitrije u Akuly, jak mě při nastupování sleduje. Teprve když moje boty opustí ocelovou rampu Waspu, nalodí se na vlastní loď. Naznačím zasalutování a on mi ho předpisově oplatí.

Vím, proč s nástupem do své výsadkové lodi čekal, až jejich měsíc opustím já.

První přijdeme, poslední odcházíme. Díky své profesi na povrch vstupujeme jako první a na konci mise ho opouštíme jako poslední. Tohle byla SRA osada, a proto se jejich bojový koordinátor ujistil, že tuhle skálu opustí jako poslední. Vypadá to, že některé tradice se dodržují v obou armádách.

Připoutám se v posledním volném sedadle nacpaného Waspu a zajistím zbraň. Záďová rampa za mnou zasténá, když ji palubní technik uzavře před letem do vesmíru. V uličce mezi dvěma řadami sedadel napočítám pět pytlů s mrtvolami. Zaplatili jsme, zapotili jsme se a krváceli na SRA měsíci při záchraně civilistů, které bychom tu ještě před měsícem nechali umřít. Možná se jako druh stále vyvíjíme, když čelíme svému vyhynutí.

Možná se Dlouháni měli ukázat už před pár tisíci lety.

KAPITOLA 2

NOVÝ SVALBARD

U flotily jsem pět let a od dokončení školy pro bojové koordinátory mezi loděmi skáču každých šest měsíců, ale na mateřskou letadlovou loď třídy Navigator jsem se tento týden dostal poprvé. Tato třída je pýchou flotily, má jedenapůlkrát větší tonáž než druhá největší třída letadlových lodí a je s přehledem nejmocnější válečná loď, kterou jsme vypustili do vesmíru. Máme jich však velmi málo a jsou příliš cenné, abychom je posílali na takové mise, jakých jsem se účastnil během posledních let, a proto se po palubě Navigatora procházím poprvé.

Velikost Regula teď podtrhává neúplná posádka. Já vím, kolik na letadlové lodi bývá lidí a jaká tu panuje aktivita, a proto můžu odhadnout, že Regulus letí s nanejvýš poloviční posádkou. Když se ve Sluneční soustavě objevili Dlouháni a zabrali Mars, zrovna procházel údržbou a doplňoval zásoby na Europě. Do akce ho poslali s pohotovostní posádkou a veškerým personálem, který na měsíci dokázali sehnat. Flotila SAS dostala při marné obraně Marsu nejhorší výprask v historii a na dně sudu už toho moc nezůstalo. Než Regula připravili k boji, bitva o Mars skončila a tak nemohl udělat nic jiného než sebrat svůj doprovod a utéct. Podle toho, co vím, by Regulus klidně mohl být poslední existující Navigator. Podle toho, co vím, by lidé v soustavě Fomalhaut mohli být posledními příslušníky našeho druhu.

Hlášení po misi v briefingové místnosti speciálních operací je příjemně klidná záležitost. Byl jsem jediný SAS bojový koordinátor na povrchu. Další lidé ze speciálních operací v místnosti jsou dva vesmírní záchranáři, SEAL tým z Regula a tři týmy průzkumníků vesmírné pěchoty z Camp Frostbite. Midway v Camp Frostbite nechala polovinu VP praporu, než stáhla ocas mezi nohy a utekla i se zbytkem bojové skupiny.

Vejdu do briefingové místnosti a posadím se vzadu za SEAL tým a na opačné straně místnosti než VP průzkumníci. Všichni stále máme v živé paměti krátkou krvavou přestřelku během naší vzpoury na Novém Svalbardu a někteří mariňáci na mě v jídelně během týden trvající cesty vrhali nepřátelské pohledy a pronášeli stejně nepřátelské poznámky. Dokud se nevrátíme na orbitu Nového Svalbardu, budu se ze všech sil snažit neskončit v liduprázdné chodbě, kde mezi mnou a východem bude stát půl tuctu naštvaných vesmírných opičáků.

Velitel speciálních operací na Regulovi je zamračený major jménem Kelly. Předčasně zešedivěl a má unavený výraz, se kterým se u veteránů speciálních operací flotily setkáváte velmi často. Náš způsob života si na tělech i myslích vybírá velkou daň a dlouholetí vojáci vypadají tak o deset let starší, než ve skutečnosti jsou.

„To byla ukázková nakládačka,“ zahájí velitel briefing a zapne holoobrazovku na stěně. „Nulové ztráty mezi moduláři. Sto sedmdesát devět potvrzených zabitých Dlouhánů a u dalších padesáti je to hodně pravděpodobné.“

Všichni svůj souhlas vyjádříme profesionálním a nepříliš hlasitým zajásáním. Nikdy dřív žádná jednotka při jednom výsadku bez jaderné podpory nezabila tolik Dlouhánů. Navíc jsme to z větší části udělali postaru, pěkně na zemi s puškami, raketami a autokanony.

„Jak velký jsou ztráty u vesmírný pěchoty? A taky, ehm, u SRA?“ zeptal se jeden SEAL.

„Patnáct mrtvých a něco přes dvacet zraněných,“ odpoví major. „Ruská čísla nemám, ale oni měli na povrchu mnohem míň vojáků.“

„To na tak velký výsadek není zlý,“ poznamená poručík, který velí týmu SEAL. To je samozřejmě obrovské zlehčení situace. Kdybychom šli proti jednomu nebo dvěma SRA praporům, ztráty u pěchoty by byly minimálně trojnásobné. A nikdo zatím proti Dlouhánům nešel s posíleným praporem z orbity. Když jsme měli při jejich příletu podobnou sílu na povrchu naposledy, skoro kompletně nás vyhladili.

„ ‚Není zlý‘ to vystihuje,“ souhlasí major Kelly. „Právě jsme těm vychrtlejm parchantům dali obrovský výprask na jejich vlastním písečku a ještě pěkně tváří v tvář. Kdybychom to v ostatních koloniích v posledních letech zvládali jen z poloviny tak dobře, už dávno by byli na útěku.“

„Chovali se trochu divně,“ řeknu a většina hlav v místnosti se otočí mým směrem. „Všimli jste si toho taky? Nebyli ani zdaleka tak agresivní jako obvykle. Vypadali jako přešlí mrazem.“

„Jo,“ souhlasí poručík od SEALů. „Jako by se zrovna probudili.“

„Možná jsme je demoralizovali,“ přidá se jeden z VP průzkumníků a poručík od SEALů se uchechtne.

„Nemají svou mateřskou loď,“ řekne major Kelly. „To je samozřejmě důvod, proč jsme jim tak nakopali zadek, ale možná za tím bude i něco dalšího. Možná jim docházelo něco, co vybouchlo se semennou lodí. Zásoby? Kdo ví.“

„Taky na povrchu nic nepostavili,“ pokračuju. „Prošel jsem všechna průzkumná data před a po výsadku. Ani jeden teraformátor, nebo jak jim kurva sami říkaj. Ani se nepokusili strhnout SRA stanice a to je obvykle na jejich seznamu krok číslo jedna.“

„Kdybych měl hádat?“ řekne major Kelly. „Když jsme jim zničili jejich loď, zničili jsme s ní i jejich jídlo a stavební materiál. Na povrchu taky nebylo dost Dlouhánů. Ne dost pro obsazení kolonie. V semenné lodi jich jsou tisíce.“

„Třeba šlo jen o předsunutý tým nebo tak něco,“ navrhne někdo v místnosti. „Loď proletí kolem měsíce, vysadí předsunutý tým, vyrazí za SRA křižníkem a pak ji sejmou lidi z Nového Svalbardu.“

„Předsunutý tým, který bez podpory uvízl na SRA měsíci,“ shrne to major Kelly. „Takže jsme jim v podstatě nakopali zadky jen díky tomu, že byli hladoví a bez rozkazů.“

Majorovo prohlášení se v místnosti chvíli vznáší jako nevítaný prd v jídelně. Nikdo si nechce připustit, že jsme našeho prvního většího vojenského úspěchu v boji proti Dlouhánům – hrdinná záchrana kolonistů – dosáhli jen díky tomu, že Dlouháni byli příliš slabí, aby dokázali pořádně bojovat. Pak major pokrčí rameny a zavrtí hlavou.

„Na tom nezáleží. Je vlastně úplně ukradený proč a jak. Většina našich chlapů se vrátila a většina jejich v sobě má spoustu děr. Mise byla úspěšná. Jen škoda, že celkově to asi nic moc nezmění. Běžte si trochu odpočinout, lidi. K Novému Svalbardu poletíme šest dní. Možná to na dlouhou dobu bude poslední volno, co budeme mít.“

Nebo úplně poslední, pomyslím si. Podívám se na svůj nový vypůjčený datapad a zkontroluju datum. Je 3. duben 2116 a já se musím do tří měsíců vrátit na Zemi, protože jinak bych propásl svou vlastní svatbu. Nevím, jestli tam Země stále je, ale nechci si připouštět možnost, že Halleyová už nemusí být naživu. Jestli se tahle uprchlická bojová skupina Spojených národů vrátí do Sluneční soustavy, já poletím taky.

Regulus své posádce nabízí prvotřídní rekreační zařízení. Během své služby už jsem jich viděl hodně – s Halleyovou jsme tam obvykle chodili pokaždé, když jsme měli společný opušťák, protože jsme obvykle byli příliš daleko od Země a nestihli bychom se z ní vrátit včas – a můžu říct, že tohle je nejlepší, jaké jsem zatím viděl. Přesto mě nic, co se mi tu nabízí, nedokáže zabavit. Všechno najednou vypadá tak triviální – simulátory, kompletní seriály pro personál flotily, protože by mohli být mimo Zemi během celé sezóny, bazén, herní holostoly a tucty dalších způsobů, které by měly unaveným válečníkům pomoct vypnout mozek a nabídnout rozptýlení. Všechny ty věci mi teď připadají zbytečné, když je většina flotily zničená a Sluneční soustavu obléhá téměř neporazitelný nepřítel. Dochází mi, že jsem rekreační zařízení vlastně nikdy rád neměl a že jsem se v nich bavil jen ve společnosti Halleyové, když jsem s ní nemohl trávit čas v soukromé kajutě.

Tady alespoň mají zázemí pro týmové hry i posilovny, takže tu svůj volný čas můžu propotit. Je tu běžecká dráha táhnoucí se napříč rekreační palubou Regula, a protože je to velká loď, je to i dlouhá trať. Dva kilometry černé pogumované podlahy s tlustou bílou čárou uprostřed prochází přes několik oddělení. S ohledem na současný stav lidstva je to asi marnivost, ale vysedávání na Novém Svalbardu a stravování v jídelně Camp Frostbite mi zajistilo pěkných pár kilo navíc a já chci být v co nejlepší formě, než znovu uvidím svou snoubenku. Je tu dost velké riziko, že mé znovu vypracované tělo bude za pár týdnů součást rozpínajícího se mračna rozžhavených trosek a že Zemi ani nezahlédnu, ale běhání mi právě teď prospívá. Připadám si normálně, což se hodí, protože jinak mi normální nepřipadá nic.

Na tuhle loď nepatřím. Mám vypůjčenou kajutu i zbroj, ale Regulovu duši neznám. VP mariňáci z Midway, které se mnou poslali na tenhle výsadek, jsou ubytovaní v sekci lodi, která by za normálních okolností hostila Regulův vlastní VP prapor. Já se usadil v poddůstojnické flotilní sekci daleko od vojáků z Midway, a protože Regulus letí se základní posádkou, cesta na Nový Svalbard probíhá docela klidně. Poprvé za několik týdnů nemám přístup k vševidoucí lodní síti a externím senzorům a jsem jen další pasažér. Spím, jím, cvičím a držím se stranou, nanejvýš občas prohodím pár slov s moduláři od SEALů a vesmírných záchranářů, když spolu stojíme ve frontě v jídelně. Když po šesti jednotvárných dnech meziplanetárního letu dorazíme na orbitu Nového Svalbardu, jsem tak znuděný, že bych si skoro přál, aby se na nás navěsil další Dlouhán a my příštích pár dní strávili vymýšlením, jak ho zabijeme.

„Vypadáš, že by se ti hodila místní samohonka,“ řekne mi místo pozdravu seržantka Fallonová, když sejdu z rampy výsadkové lodi, která mě z Regula převezla na letiště na Novém Svalbardu. Během týdne, kdy jsem byl pryč, se tu o dost zhoršilo počasí. Navěje u nízkých hangárů jsou teď čtyři, pět metrů vysoké. Otevřeným prostorem se rychlostí šedesát uzlů prohání polární vítr a všude rozhazuje sníh. Seržantka Fallonová má bojovou zbroj, na které se už stihl vytvořit ledový povlak, a hledí zvedne jen během pozdravu. Pak ke mně přijde a pomůže mi s vybavením.

„To je zasranej blizzard první třídy,“ postěžuju si jí. „Raketoplán musel tři hodiny čekat, až se otevře okno.“

„Tohle není žádnej blizzard,“ opraví mě. „Tohle je jen mírnej větříček. Vždyť vidíš dál než deset metrů. Všechno se teď přesunulo do podzemí. A tím myslím všechno. Celý město. Věděl jsi, že tu mají v podzemí celou zatracenou rekreační čtvrť?“

„Ne, to jsem nevěděl.“

„Říkají jí Elipsa. Pojď, uložíme tvoje nový hračky a já tě zavedu dolů do baru. Mají tam pití, říkají mu koktejl Shockfrost. Netuším, co v něm je, ale budeš pak mít pocit, že bys zvládnul páku s Dlouhánem.“

Elipsa je kruhová podzemní hala, která se rozkládá pod větší částí New Longyearbyenu. Seržantka Fallonová mě tam provádí jako turistu. Všechny bunkrům podobné stavby na povrchu mají i podzemní východy ústící do tunelů a všechny tunely vedou do Elipsy. V zimních měsících, kdy na povrchu ve společnosti sto uzlů rychlých polárních větrů nikdo moc času netráví, se veškerý život na Novém Svalbardu přesouvá do podzemí.

Tunel, který vytváří Elipsu, má v průměru víc jak dvacet metrů. Vždycky mě zajímalo, kde mají kolonisté své obchody a hospody, a teď jsem našel odpověď. Koloniální ekonomika je drsná a jednoduchá, hodně se podobá černému trhu ve VOČ, a obchůdky a stánky v Elipse mi připomínají domov z doby, než jsem podepsal služební smlouvu.

„Tak povíš mi už konečně o tom výsadku s našima novýma kámošema?“ zeptá se seržantka Fallonová, když procházíme tunelem a obklopuje nás víc kolonistů, než kolik jsem jich kdy viděl v ulicích v New Longyearbyenu.

Místní jsou těžaři ledu, hydroponičtí farmáři, inženýři, letečtí údržbáři a jejich rodiny. Občas mineme DOS vojáky z naší čerstvě vytvořené teritoriální armády Nového Svalbardu, kteří na nás uctivě kývnou, nebo seržantce Fallonové rovnou zasalutují. Není to kvůli našim předchozím hodnostem. Oba jsme byli součástí malé skupinky, která před několika týdny zorganizovala vzpouru, když seržantka Fallonová a její do exilu vykázaní DOS vojáci odmítli splnit rozkaz a zabrat koloniální zdroje. Výsledná bitva s tvrdohlavou vesmírnou pěchotou si vyžádala téměř čtyřicet mrtvých z obou stran a několik velmi cenných a nenahraditelných vznášedel. Většina lidí v soustavě Fomalhaut teď trčela na malém měsíci, který neměl téměř žádné vojenské zdroje.

„Vlastně to byl nejlepší výsadek, jaký jsem kdy zažil,“ odpovím. „Učebnicový planetární útok, minimální ztráty, všechny úkoly splněny. Měla jsi tam být. Mohla sis zastřílet na Dlouhány. A povím ti, že ti ruští mariňáci se s tím neserou.“

„No, o tom nepochybuju. Pár jsem jich potkala v Ta-lienu během té malebné zástupné války, kterou jsme svedli s SRA. Jistě, tenkrát měli ty sterilní uniformy. Svalbardská úmluva a tak.“

O minulosti seržantky Fallonové, než jsem se s ní před pěti lety setkal v 365. autonomním pěchotním praporu teritoriální armády, toho moc nevím, ale od jejích bývalých spolubojovníků jsem se dozvěděl, že svou Medaili cti získala v bitvě u Ta-lienu. Vím, že to byla policejní akce, která se podělala a naplnila spoustu pytlů na mrtvoly. Oficiální historie je na detaily skoupá, což znamená, že jsme asi pár dohod technicky nebo doslova porušili.

„Jednou mi o tom budeš muset povědět,“ řeknu jí.

Seržantka Fallonová se jen ušklíbne. „Andrew, abych začala vyprávět o Ta-lienu, musela bych mít v krvi tolik alkoholu, že už bych si stejně nedokázala vybavit žádný detaily. A když mluvíme o alkoholu… jsme tady. Vítej v hospodě Na skalinách.“

Ukáže na obchod, který zabírá asi dvacet metrů tunelu po naší pravici. Všude jinde by okna z falešného foukaného skla a kmeny zdobící vchod, které jsou na první pohled umělé, naznačovaly, že podnik za nimi bude ukázkou nevkusu, ale tady dole je kýč vítanou barevnou změnou ve světě, kde vše má barvu ledu a šedého betonu.

„Tohle je nejlepší bar v New Longyearbyenu,“ řekne mi seržantka Fallonová. „A věř mi, že jsem měla spoustu času vyzkoušet je všechny, zatímco ty sis hrál na superhrdinu z vesmírnýho komanda.“

Podnik vypadá přesně tak, jak naznačoval jeho vchod. Na Novém Svalbardu není žádné dřevo, nábytek je vyrobený z pevného polymeru, který jako staré dřevo jen vypadá. Ve stěnách jsou falešné kmeny a prostor mezi nimi je vyzdobený nástěnnými malbami od umělce, který měl spoustu nadšení a málo talentu. Mám z toho pocit, že tu chtěli napodobit středověkou tavernu a vůbec se jim to nepodařilo, ale po týdnech zírání na ocelové přepážky a neklouzavou podlahu je ten vizuální bordel vítaným zpestřením.

„Nevěděl jsem, že piješ,“ řeknu seržantce Fallonové, když si zabereme malý kulatý plastový stůl vzadu.

„Piju,“ odvětí. „Jen ne to hnusný sojový pivo, který nabízej v rekreaci. To svinstvo chutná jako chcanky s bublinkama. Já mám ráda kvalitní whisky z černýho trhu. A taky skutečný pivo, ale to je tak drahý, že si ho ze svýho platu dovolit nemůžu.“

„Nikdy jsem ho ani neochutnal,“ povzdechnu si. „Jen ty značky, co prodávají doma ve VOČ. Purple Haze, Orange Crush, Blue Angel.“ Pousměju se při vzpomínce na své první pokusy se opít, když jsem byl teenager. „Souhlas, je to hnus. Sypali jsme do nich práškový džus z potravinových dávek, abychom zamaskovali chuť trubky, ve které to destilovali. Pořád to chutnalo jako kyselina z baterie, jen se k tomu přidala chuť ovoce.“

„Krátce předtím, než ses ve Shughartu přidal k třistašedesátpětce, nás nasadili na předměstí někde v Kentucky,“ řekla seržantka Fallonová. „Poblíž metroplexu Lexington. Hluboko v zemědělské oblasti. Pár socek ukradlo hydrobus a odjelo z VOČ Lexington, aby dělaly problémy a přerozdělily trochu bohatství. Malej výsadek, jen četa, měli jsme podpořit místní policii. Vyhnali jsme ty krysy z jednoho skladu s potravinami, co se prodávají jen za skutečný peníze. Ti pitomci se tam přežrali k prasknutí, příšerně se opili a pak všechno zdemolovali.“

Seržantka Fallonová se podívá na falešné barevné sklo, další výzdobu na zdech, a její hlas se při vzpomínání ztiší.

„Střední třída umí žít. Když jsme svázali poslední socku a hodili ji do transportéru do detence, šla jsem si prohlédnout zbytky. Měli tam zadní místnost, zabezpečenou jako zatracenej bankovní trezor. Nabourala jsem se do zámku, abych si ověřila, že tam nikdo nezůstal, a našla jsem tam zásobu prvotřídního luxusního zboží. Hádám, že asi pro extraspeciální zákazníky s velkými peněženkami. Zahlédla jsem láhev s etiketou Single Malt, zrekvírovala jsem ji a odvezla jsem si ji zpátky do Shughartu v prázdné nábojové brašně.“

Seržantka Fallonová se na mě podívá, ve tváři se jí krátce rozhostí zasněný výraz. „Nikdy v životě jsi nic takovýho neochutnal, Andrew. Pravá single malt skotská a skutečně ze Skotska. Žádná sója nebo recyklovaný chcanky. Čtrnáct let zrála v zatracenym dřevěnym sudu a pak ještě pár let seděla na polici u nějakýho kreténa ze střední třídy. Tak jednoduchá a čistá, ale zároveň tak nepopsatelná. Tolik práce a času, aby se někdo mohl pomalu napít a užít si tu chuť. Čirá dekadence.“

„Podělila ses se svým týmem?“ zeptám se.

„Ne, nepodělila. Celou jsem si ji nechala pro sebe. Vypít ji mi trvalo měsíc. A ničeho nelituju.“

Zasměju se při jejím nenuceném přiznání, které by ji přivedlo před vojenský soud. Pravda, nepůsobí to tak zle po tom, co se stalo od našeho příletu do soustavy Fomalhaut před několika týdny. Provedli jsme mnohem podvratnější věci a ukradená láhev skotské byla jen stéblem na obrovské hromadě, i když asi stála víc, než kolik jsem já vydělal za prvních devět měsíců služby.

Bar je poloprázdný. U stolů sedí pár místních a baví se mezi sebou, většinou těžaři ledu a inženýři v modrých overalech, na opěradlech jejich židlí visí nepromokavé bundy z adaptabilních nanovláken. Hudba nehraje moc nahlas, je to nějaký dávný K-pop, který byl starý už v době, kdy jsem chodil do školy.

„Co si dnes dáte?“

Dívce, která k našemu stolu přijde s prázdným tácem v jedné ruce a hadrem v druhé, nemůže být víc jak šestnáct. Má béžový overal a termální vestu v obzvláště jasném odstínu fialové.

„Přines nám dvakrát Shockfrost, Allie,“ objedná seržantka Fallonová. „Tady můj kamarád ho ještě neochutnal.“

„Už se to nese,“ odvětí Allie. Od opasku odepne malý ruční skener. Seržantka Fallonová zpod uniformy vytáhne psí známky a zvedne je, aby je Allie mohla rychlým nacvičeným pohybem oskenovat. Dívka potom ledabyle otře stůl a odejde k baru.

„Platební systém?“ zeptám se a ukážu na psí známky.

Seržantka Fallonová přikývne. „Vedou si záznamy, co si kdo koupí. Obvykle účtují každý měsíc, když sem dorazí datový kurýr. Po uzavření sítě tu asi budeme trčet dva nebo tři měsíce. Nemyslím si, že by teď na účetnictví moc záleželo.“

„Tak tohle jsi dělala? Zkoušela jsi všechna místní napajedla a vysávala svůj vládní účet?“

„Kéž by,“ povzdechne si seržantka Fallonová. „Většinu času se snažím vymyslet, jak dvěma praporům znuděných vojáků zabránit ve vzájemném vyvraždění. Letecké operace jsou zrušené kvůli počasí, takže nezvládáme výměnu hlídek. Čety v teraformátorech jsme měli s New Longyearbyenem střídat každej tejden, ale puddle jumpery v tomhle počasí nelítají. Je zázrak, že na tomhle místě vůbec někdo přežívá. Jsme pěkně houževnatej druh.“

„Ne tak houževnatej jako Dlouháni,“ poznamenám.

„Oni jsou jen větší a silnější, ale nevšimla jsem si, že by se snažili kolonizovat místa jako tohle. Jim jde o příjemnější místa, co jsme jim už připravili.“

„Pravda,“ uznám. „Možná jsou kvůli tomu i chytřejší.“

„O tom se teď moc hádat nemůžu,“ řekne seržantka Fallonová. S tichým povzdechem se opře a pod stolem si protáhne protetickou nohu. „Ta věc je mojí součástí už pět let a stejně mi na konci dne připadá cizí.“

Allie se vrátí s našimi drinky, nízkými polyplastovými sklenkami se světle modrou tekutinou. Položí je před nás, pousměje se a odejde.

Zvednu svou sklenku a přičichnu k jejímu obsahu. „Bože. Páchne to, jako by někdo do leteckého paliva nalil trochu sladidla.“

„A podobně to i chutná,“ usměje se seržantka Fallonová. „Sleduj.“

Z kapsy na rukávu vytáhne zapalovač, cvakne s ním a přidrží malý syčící plynový plamínek nad hladinou svého pití. Vyskočí modré plamínky. Seržantka Fallonová hořící alkohol chvíli sleduje a pak ho uhasí ke sklence přitisknutou dlaní, kterou ho odřízne od kyslíku. Pak sklenku zvedne a dopřeje si dlouhý doušek.

„Jenom tím zahřeješ horní vrstvu, ale nenech to hořet moc dlouho, ať nevypálíš všechen alkohol,“ varuje mě. „Je to delikátní operace.“

Podá mi zapalovač a já ji napodobím. Nápoj není tak silný, jak by se podle pachu zdálo, ale i tak cítím pálení alkoholu, než mi sklouzne hrdlem do žaludku. Chutná mentolem, lékořicí a pár dalšími věci, které nedokážu určit. Je to překvapivá pestrost chutí na pití, které pravděpodobně destilují ve skladu a místo let ho nechávají zrát jen několik dní.

„To není vůbec špatný.“

„To si piš, že ne. Jen si nedávej víc jak jeden, nebo si příští dva dny nedokážeš vzpomenout, jak se zapíná bojová zbroj.“

Podívá se za mě a povytáhne obočí. Uslyším kroky a když se otočím, spatřím tři VP mariňáky, jak k nám přichází z druhé strany místnosti. Podle jejich napjatého držení těla a zachmuřených výrazů pochybuju, že by s námi jen chtěli hodit řeč. Otočím svou židli, abych jim čelil, když se zastaví před naším stolem.

„Myslím, že by nám všem prospělo, kdybyste vy i vaši chlapi zůstali tam, kde jste byli, hlavní seržante,“ řekne seržantka Fallonová. „My o společnost nestojíme.“

„Ty jseš ta hrdinka ze Země, co vedla tu malou vzpouru,“ řekne VP hlavní seržant. Jeho společníci jsou štábní seržanti. Všichni mají na uniformě mistrovské výsadkové odznaky a spoustu dalších pěchotních stužek.

„To jste pochopil úplně špatně, hlavní seržante. To nebyla vzpoura. My zastavili váš pokus o loupež.“

VP seržant zatne ruce v pěst a vystrčí čelist. „Při tom výsadku u administrativního centra moje jednotka ztratila čtyři chlapy, policajte. Jeden z nich byl starší seržant, se kterým jsem skákal posledních deset let. Dlužíš mi mnohem víc než chytrácký kecy. Nebylo na tobě, abys rozhodovala, jestli je to legální nebo ne. A nikdy jsi neměla rozkázat svým lidem, aby stříleli po vlastních vojácích.“

„Oni na vlastní nestříleli,“ odvětí seržantka Fallonová. „Stříleli na zasraný vesmírný opice, který plnily nezákonný rozkazy nadrženýho jednohvězdičkovýho rezervisty. A nezačínej tu kurva s tím, kdo komu co dluží, pokud se nechceš zodpovídat za můj seznam ztrát.“

„Domácí obranné síly.“ VP hlavní seržant to vysloví, jako by popisoval nechutný zdravotní stav. „To nebyly ztráty, seržo. To byly škody na majetku.“

Vůbec jsem neviděl, že by se k tomu pohybu chystala, ale umělá noha seržantky Fallonové vyletí zpod stolu a zasáhne VP seržanta do kotníku. S vyjeknutím upadne na bok a já rychle odstrčím židli a vyskočím na nohy. Hlava VP hlavního seržanta narazí do hrany stolu a převrhne ho i s pitím. Zbývající mariňáci se na nás vrhnou a vypukne rvačka.

Můj soupeř je o hlavu menší než já, ale vypadá v mnohem lepší kondici, než se já teď cítím. Využiju svého o trochu delšího dosahu a levačkou mu uštědřím rychlý langekt, při kterém se mu hlava zvrátí dozadu, ale ani to ho nezastaví. Rozmáchne se pravou rukou a trefí moji pravou pěst, kterou jsem si zakryl obličej, takže nakonec sám sebe praštím do rtu. Na další rány jsme příliš blízko u sebe. Zkusí mě chytit za košili a dát mi hlavičku. Lehce natočím hlavu a přitisknu bradu k hrudi, aby mě praštil někam jinam než do obličeje. Pak ho co nejsilněji naberu kolenem. Mířil jsem na rozkrok, ale kvůli výškovému rozdílu to schytá do břicha. Předkloní se, ale moji uniformu nepustí. Přidám další ránu kolenem do stejného místa a seržant zavrávorá nazad.

Druhý mariňák už leží na zemi a drží se za nos. Hlavní seržant, který všechno začal, se právě zvedá na nohy. Sleduju, jak ho seržantka Fallonová kopne do beder. Hlavní seržant vykřikne bolestí a znovu upadne.

Od dveří se ozve hlasité zapískání. Všichni se otočíme a spatříme hlavního konstábla Guesta, šéfa měsíční policie, jak stojí ve dveřích a jednou rukou je drží otevřené. Konstábl s medvědí hrudí vypadá jen o trochu méně masivnější než těžké ocelové dveře a betonová stěna za ním. Druhá ruka se vznáší poblíž pistolového pouzdra a omračujícího obušku na opasku. Podle jeho nevrlého výrazu soudím, že se ještě nerozhodl, co z toho chce použít. Konstábl zhodnotí situaci a pak ukáže na mariňáky.

„Vy tři. Ven. A už se sem nevracejte. Bez námitek, bez debat. Hned odejděte, nebo vás šoupnu do ledový cely.“

VP hlavní seržant vypadá, že se bude hádat i tak, ale konstábl Guest jen zavrtí hlavou a odepne omračující obušek. Pak s ním přes rameno ukáže na dveře, které druhou rukou drží otevřené.

„Hned.“

Hlavní seržant se otočí a podívá se na seržantku Fallonovou, která mu pohled klidně oplatí.

„Ještě jsme spolu neskončili,“ pohrozí jí. Pak z podlahy zvedne svůj baret a zamíří ke dveřím. Jeho společníci ho následují, ale před odchodem po nás i oni střelí nepřátelským pohledem. Když dojdou ke dveřím, konstábl Guest ustoupí stranou, ale dveře stále drží a oni musí projít jeden po druhém. Pak dveře pustí, vrátí omračující obušek na opasek a přijde k nám. Lidé kolem nás ani nepřerušili své rozhovory. Kolonisté na Novém Svalbardu patří mezi nejtvrdší lidi, jaké jsem kdy poznal, a naše malá neshoda tady dole nevyvolala ani pozvednuté obočí.

„Zrovna vy dva byste měli mít víc rozumu a nezačínat tady dole rvačky s ostatními vojáky,“ pokárá nás svým táhlým texaským přízvukem, tón jeho hlasu je přísný a zklamaný, jako by právě místo dvou zkušených veteránů poučoval své dcery. „Když se do toho tady dole lidi pustí, tak sem musím jít a urovnat to a moje drahé a těžce vydřené kafe zatím stydne v kanceláři. A to vážně nemám rád. Nemůžu pak pořádně relaxovat. Prosím, nesabotujte mi moje relaxování.“

„To mě mrzí,“ řekne seržantka Fallonová. „Sama bych se tomu ráda vyhnula, ale ti tři se chtěli rvát už ve chvíli, kdy zamířili k našemu stolu. Nemají nás moc v lásce.“

„No, možná bych měl personálu Campu Frostbite zase zakázat vstup do města. Ne že bych měl dost chlapů, abych to mohl pohlídat. Nebo bych možná měl vás vykázat ze všech barů ve městě.“ Konstábl se rozhlédne a povzdechne si. „Jenže pak byste neměli kam jít a servali byste se někde jinde v Elipse.“

„Už se to nebude opakovat,“ slíbí seržantka Fallonová. Sehne se a zvedne stůl, který srazil padající VP seržant. Když ho narovná, seberu sklenice a postavím je na něj.

„Dohlédněte, aby se to neopakovalo,“ řekne konstábl Guest. „Prosím. Bude trvat opravdu hodně dlouho, než se mi vrátí dobrá nálada.“

Konstábl Guest je veselý, klidný a zdvořilý chlap. Je taky velký jako záďová rampa výsadkové lodi a možná i stejně těžký. V boji jsem ho nikdy neviděl, protože na Nový Svalbard jsem dorazil teprve před několika týdny, ale nepochybuju, že pokud by ho vyprovokovali, vytřel by podlahu s půlkou pěchotního družstva.

„Tentokrát to nechám být, protože oni šli po vás a ne naopak,“ pokračuje konstábl. „Ale jestli si to u mě nechcete pohnojit, nedělejte z toho zvyk. I když si vážně cením toho, jak hrdinně sloužíte Společenství, vážně byste si to u mě nechtěli pohnojit. Vím, že lidi ze Země nejsou zvyklí, že se tu na několik měsíců musíme zavřít před zimou, ale rvačky ve svém městě tolerovat nebudu.“

Seržantka Fallonová se po konstáblově pokárání tváří trochu provinile. Je to poprvé, co u ní takový výraz vidím.

„To je moje chyba,“ řekne seržantka Fallonová. „Není pro to omluvy. Myslím, že bych měla naskočit do jednoho z těch sněžných traktorů a den nebo dva jezdit na čerstvym vzduchu. Tohle podzemní živoření mi začíná zatemňovat úsudek.“

V puse cítím chuť krve. Spodní ret mi natéká a takový asi zůstane celý den. Allie přijde od baru a začne špinavým hadrem utírat pití, co se rozlilo při rvačce. Ustoupím stranou a udělám jí místo.

„Několik hodin by teď mělo být slušné počasí,“ upozorní nás konstábl Guest. „Vítr pod padesátkou, slabé sněžení. Na procházku venku to stačí. Možná byste si chtěli trochu protáhnout nohy. Nebo se vrátit na letadlovou loď. Podle toho, co jsem slyšel, teď na chvíli obnovíme letecké operace. Takže se vy dva chovejte slušně a prosím, nepřidělávejte mi další starosti.“

Konstábl Guest kývne na Allie a otočí se k odchodu. Ve dveřích se musí trochu sklonit, aby se do nich vešel.

„Vrátit se na orbitu a zavřít se do ještě menší místnosti,“ ušklíbne se seržantka Fallonová. „Ne, díky. Povím ti, jsem zatraceně vděčná, že jsem si po základu vytáhla teritoriální armádu. Nechápu, jak to ve flotile dokážete vydržet.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Blokáda.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.