Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Jamie Sawyer v nakladatelství

Lazarova válka

Artefakt

Legie

Počátek

Spása *

Věčná válka

Odpadlík

Exodus **

Dominion **

* Pouze jako e-book

** Připravujeme

Copyright © Jamie Sawyer 2017. First published in Great Britain in 2017 by Orbit.

Translation © Tomáš Slavík

Cover © Ben Zweifel

ISBN ePub 978-80-7594-470-2

ISBN mobi 978-80-7594-471-9

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

„Zkus to, zemři a zkus to znovu.“

Motto armádních Duplikantích operací

„Pokud mise stojí za to, abychom ji podnikli, stojí i za to, abychom na ní zemřeli.“

Populární rčení duplikantích operátorů

PROLOG

Ve chvíli, kdy se ozvalo hlášení, snil zrovna kapitán o své bývalé manželce. O kabině, kterou sdíleli v Ganymédských docích. Miniaturní kóji, kterou se námořní logistika odvažovala nazývat „sdíleným ubytováním“.

Katrina. Tak se jmenovala jeho žena.

Kapitán Erich Doltrane, tak se tenkrát jmenoval on.

Z prudkosti, s jakou se jemné blonďaté Katrininy vlasy – vlasy ženy, která už byla téměř deset let mrtvá – změnily ve strohý, šedý interiér lodi, se mu téměř udělalo nevolno. Doltrane se z příjemného, hřejivého snu probral do temné a chladné reality bitevní lodi Aliančního námořnictva. A ne jen tak ledajaké bitevní lodi – své bitevní lodi. Kosmické lodi Evropské konfederace Hannover. Tohle vědomí mu nijak nepomáhalo. Neslo s sebou tíhu zodpovědnosti za blaho všech členů dvoutisícové posádky.

Hlášení už nějakou dobu očekával, ale to nic neměnilo na tom, jak bylo hrozivé.

„Nojo,“ zavrčel rozespale. Věděl, že interní komunikační systémy lodi budou detekovat jeho verbální reakci. „Jsem vzhůru,“ dodal ještě

„Dobré ráno, kapitáne Doltrane,“ ozval se vláčný hlas umělé inteligence ECS* Hannover. Zněla téměř nafoukaně.

„Že by bylo?“ odpověděl kapitán. Umělá inteligence byla zosobněním strojové mysli jeho bitevní lodi a Doltrane nevěřil stroji, jehož rozumové schopnosti tak očividně překonávaly jeho vlastní.

Zatřásl hlavou, aby zahnal ospalost, a svěsil unavené nohy přes okraj lůžka. Mozolnatýma rukama si protřel oči. Záměrně se vyhnul pohledu na datové složky, které se mu hromadily na pracovním stole. Všechny byly plné podivných geometrických tvarů a nechutných mimozemských symbolů. Na pozadí nepřestávalo znít varovné kvílení lodní sirény, které se neslo všemi palubami.

„Z velitelského a zpravodajského centra byl vyhlášen urgentní poplach,“ oznámila lodní umělá inteligence. „Priorita Alfa. Je vyžadována vaše okamžitá přítomnost.“

„Samozřejmě.“

Doltrane si uvědomil, jak moc se hlas umělé inteligence podobá hlasu jeho ženy. Chladný, klidný, nevysvětlitelně soustředěný. Oba, ve všech smyslech toho slova, mrtvé.

„Řekla jsem okamžitá,“ nedala se odbýt umělá inteligence a tentokrát v jejím hlase zazněla pečlivě přimíchaná naléhavost.

„Seš mrcha,“ pronesl Doltrane, zatímco si obouval holínky. „Už jsem řekl, že jsem vzhůru,“ upravil si klopy uniformy Aliančního námořnictva.

„Nerozumím vaší odpovědi, kapitáne Doltrane.“

„Ani nemůžeš. Jsme tady venku, uprostřed neznáma, a tobě je to úplně jedno.“

„Neznámo to už dlouho nebude, kapitáne. Dorazili jsme na souřadnice.“

Když se kapitán Doltrane zadíval do zrcadla nad miniaturním umyvadlem v rohu místnosti, rozsvítila se stropní LED světla kajuty. Možnost provádět hygienu v soukromí patřila k výhodám hodnosti kapitána na bitevním křižníku Evropské konfederace.

„Herr Kapitän,“ ozval se nový hlas a přerušil tak varovné tóny sirény – tentokrát to byl hlas nepochybně lidský. „Pokud jste se už vyspal, tohle opravdu nepočká.“

Poručík Javovichová. Zněla rozrušeně.

„Už jdu, poručíku,“ pronesl Doltrane.

Omyl si obličej odstátou recyklovanou vodou z mísy. Byla vlažná a moc ho neosvěžila. Byl si jistý, že je komunikace vypnutá, a dovolil si pronést: „Tak tohle, Katrino, se stane, když se honíš za přeludy…“

Přísahal by, že z ventilační šachty nad umyvadlem zaslechl smích své bývalé ženy – to pronikavé chichotání, které se mu kdysi tak líbilo.

Loď teď byla světelné roky daleko od nejbližší lidské základny. Na samotném okraji prozkoumaného vesmíru. Uplynuly tři dny od chvíle, kdy Hannover provedl kvantový skok na svoji současnou pozici. Od té chvíle toho kapitán Doltrane moc nenaspal. Nedokázal ze sebe setřást pocit, že se nachází na místě, které je verboten. Na místě, kam byl vstup zakázán.

ECS Hannover byla právě hluboko v Maelstromu, v sektoru turbulentně se měnícího vesmíru, který vědecké oddělení pojmenovalo „Vír“. Kdyby nebyl zapojen do aktuální námořní operace, byl si Doltrane celkem jistý, že by se o podobném místě nikdy nedoslechl. Vír byl jen jedna z obrovského množství vesmírných anomálií, kterých byl Maelstrom plný. Statisticky šlo o drobný a v podstatě nedůležitý kout vesmíru okupovaný nepřátelskými Krelly. A přesto, mozky, důležitější než ten Doltraneův, předpokládaly, že je tu něco, co stojí za průzkum…

„Něco tu smrdí, ale není to tím, kde jsme,“ zamumlal Doltrane.

Smrdí celá mise, zašeptala Katrina.

Nedostatek spánku se na Doltraneovi začínal podepisovat. Když byl mladší, zvládal dlouhé hlídky bez možnosti spánku mnohem lépe. Teď bylo ale všechno jiné a on si uvědomil, že na něj má únava velký vliv. Měl sluchové halucinace. Někdy, naštěstí jen výjimečně, míval vidiny.

Doltraneova kajuta nebyla od velitelského a zpravodajského centra nijak daleko, ale to, co mu Javovichová chtěla sdělit, zřejmě nemohlo počkat. Poručík se s ním setkala na půl cesty. Nevšímala si spěchajících námořníků ani plně vyzbrojených a vystrojených mariňáků. Krátce kapitánovi zasalutovala.

„Jsem ráda, že jste tady,“ usmála se zářivě. Mluvila s mimozemským německým přízvukem – pocházela z šesté generace imigrantů, kteří přišli do kolonie Vega III. „Loď se vás snažila kontaktovat několik minut.“

Javovichová měla ve svých rysech určitou chladnou krásu, kterou doplňoval kousavý humor. Byla dokonale upravená – uniformu perfektně nažehlenou a světlé blond vlasy stažené pod čepicí – i přes to, že jejich současná situace nebyla nijak příjemná. Doltrane si uvědomil, že mladé ženě vlastně závidí.

„Za poslední tři dny jsem skoro nespal,“ pronesl Doltrane a přidal do kroku. „Myslím, že mám nárok trochu se prospat, než… než k tomu dojde…“

Doltrane zmlkl. S podivným zadostiučiněním si uvědomil, že se bojí. To, že byli tady, že se blížili k zakončení jeho mise, mu mělo pomoct překonat úzkost. Místo toho, když věděl, co se chystají udělat – a potom, co si přečetl hlášení o jejich cíli – se cítil mnohem hůř.

Pokud si Javovichová uvědomila neobvyklost jeho reakce, nedala to nijak najevo. Pokračovala dál. „Všechny systémy jsou v pořádku. Řídící personál je připraven. Dosáhli jsme souřadnic.“

„Přesně jak jsem očekával,“ pronesl Doltrane. „Hlášení jsou stále stejná?“

Javovichová mu předala tablet. Jeho obrazovka se vlnila komplexními holografickými obrazci. Doltrane se na tablet podíval jen zběžně. Musel si přiznat, že hlášení z vědeckého oddělení moc nerozuměl. I to málo, co pochopil, ale bylo dost špatné. Vrátil tablet Javovichové.

„Stále stejná,“ pronesla a kývla k tabletu. „Šestnáct mrtvých hvězd. Více než stovka mrtvých planet.“

Doltrane polkl. „Mrtvých krellských planet.“

„Je to díky tomu snad lepší?“ zeptala se Javovichová. „Planety jsou planety. Buď, jak buď, Vír je mrtvý.“

„Máme vizuální kontakt?“

Javovichová zvedla tenké obočí. „Máme. Právě proto jsem nařídila vás vzbudit.“

„A?“ zeptal se Doltrane a podvědomě se prudce nadechl.

Strach, zašeptala Katrina. Říká se tomu strach.

„A musíte to vidět na vlastní oči,“ prohlásila Javovichová.

Doltrane vrazil do velitelského centra a uvědomil si, že pracovní stanice i zbraňové terminály jsou plně obsazené. Zrakem přelétl holodispleje a prohlédl si disciplinovanou pracující posádku. Všechny účastníky této operace si sám vybral.

Průhledy velitelského centra byly otevřené a dávaly tak možnost nahlédnout do Maelstromu, který je obklopoval. Přesto, že tam venku blikotaly a třpytily se hvězdy, dokonce i Doltrane poznal, že jich tam není tolik, kolik by jich mělo být. Pokusil se tu myšlenku zapudit, vždyť to bylo směšné – něco takového nemohlo být pozorovatelné prostým okem – ale byla jako vzteklý pes, který se zakousne a už nepustí.

Doltrane se zastavil u taktického displeje. Skrz průhledy se nemohl dozvědět vše. To ostatní mu prozradily lodní senzory, jejichž výstupy se zobrazovaly na holografické projekci, která tu nepopsatelnou hrůzu redukovala na zelené skeletové modely. Sterilní a jednoduché.

„Jak jsem říkala,“ zamumlala Javovichová, „myslela jsem, že byste to měl vidět na vlastní oči.“

Šestnáct hvězd bylo uhašeno během krátké doby jednoho měsíce. Šestnáct živoucích, žhnoucích hvězd. Klasifikace a další data, která se k nim vztahovala, vířila hologramem a potvrzovala, že tato slunce nezemřela přirozenou cestou. Všechna se chvěla křečí rychlého a bolestného zániku –jejich jádra dohořívala a jejich koróny byly plné exotické energie. Prudce spotřebovávaly to, co mělo vystačit na tisíciletí…

„Dobré ráno, kapitáne,“ ozval se vědecký důstojník Heath a postavil se po Doltraneově boku.

Starý kapitán málem poskočil leknutím. „Dobré, Herr Heath.“

„Vítejte ve Víru. Je to tu nádherné, že ano?“

Počítače Hannoveru zobrazovaly celou anomálii v neskutečných detailech. Světy, které kdysi obklopovaly tyto umírající hvězdy, byly na jiných pozicích. Mrtvé kusy kamenů měly nový tvar, vířily směrem k jednomu místu, jako obrovská spirála.

„Ani bych neřekl,“ odpověděl Doltrane a nespouštěl zrak z obrazu.

Většina členů posádky pocházela z Evropské konfederace a tolik, kolik jen Doltrane dokázal obhájit, z německých kolonií. Nešlo o předsudky. Doltrane se prostě jen rád obklopoval posádkou, která mu připomínala domov. Vědecký důstojník tu vyčníval. Byl to jediný Američan – ke všemu z Proximy Centauri – mezi důstojnickým personálem. A navíc to byl zdaleka nejméně oblíbený starší důstojník na palubě Hannoveru. Muž, kterému se Doltrane bezvýsledně pokoušel zabránit v účasti na expedici.

Kapitán se usadil do svého velitelského trůnu a Javovichová zaujala pozici výkonného důstojníka po jeho boku.

„Nejnovější snímky na můj terminál, prosím,“ požádal ji Doltrane.

„Provedu, Herr Kapitän,“ odpověděla Javovichová.

„Jsou velice zajímavé,“ vložil se do hovoru Heath. „Kdyby ty hvězdy, o které nám jde, zestárly přirozenou cestou, staly by se z nich téměř jistě neutronové hvězdy nebo černé díry…“ Pokrčil rameny. „Tohle ale nebylo přirozené.“ Na rtech měl neustále podivný úšklebek. „Tohle někdo záměrně udělal.“

„Nebo něco…“ pronesl Doltrane.

„Dokážete si představit sílu, kterou něco takového vyžaduje?“ zamumlal Heath. Užasle zavrtěl hlavou. „A k tomu takhle rychle…“

„Právě to mi dělá starosti,“ odpověděl Doltrane.

Je to, jako kdyby ty hvězdy někdo zavraždil, popichovala ho Katrina.

Doltrane ignoroval hlas své mrtvé ženy a zaměřil se na letová data své kosmické lodi. Jak předpokládal, Hannover právě mířil ke středu Víru. Snažili se získat informace o tom, co stahuje okolní planety. Doltrane znovu ucítil ten svíravý pocit v břiše. Jako by se mu v žaludku formovala černá díra.

Neměl jsi sem chodit, zašeptala Katrina.

„Myslíš, že to nevím?“ zasyčel Doltrane odpověď.

„Prosím, Herr Kapitän?“ nechápala Javovichová. „Možná bych měla zavolat lékaře, aby–“

Její slova přerušil jekot sirén. Doltrane si všiml Heathova výrazu – obličej měl odulý po celoživotní práci v laboratoři, kariéru si vybudoval v bezpečí Centrálních světů. Znatelně se zarazil.

„Svatá Gaio!“ vykřikl někdo.

„Na místa!“ zařval Doltrane, i když všichni už byli na svých pozicích.

Taktický displej zaostřil na konkrétní místo. Vesmír vypadal divně – jako kdyby tu neplatily fyzikální zákony – jako by byl jiný, pokroucený. Začala se objevovat nová hlášení ze skenerů, které začaly nevysvětlitelně potvrzovat existenci enigmy.

A pak ji uviděl.

Proto sem Hannover poslali. Tohle byl jejich cíl. Tak rozlehlá a cizí, že se na ni Doltrane ani nedokázal zpříma podívat. Jeho oči nedokázaly zpracovat její neskutečnou velikost.

„Pálí na nás!“ vyhrkla Javovichová. A pak, protože i pod tlakem byla zatraceně dobrým důstojníkem, se zapřela o svoji konzoli a zahlásila: „Pozor všemu personálu! Enigma provádí nepřátelské akce–“

„Aktivovat nulové štíty!“ vykřikl Doltrane, i když věděl, že jeho rozkaz přišel příliš pozdě.

Hannover se otřásl.

„Štíty nereagují,“ odpověděl někdo. „Něco zevnitř Víru – nebo možná nějaké zbraně, kterých jsme si nevšimli – ruší naše systémy a–“

Jeho slova přerušil další náraz. Tentokrát silnější. Displeje Doltraneovy konzole naplnila hlášení o poškozeních. Poškození pláště na zádi, proražení palivové buňky na strojní palubě.

Na těch palubách jsou pořád ještě lidé, uvědomil si Doltrane.

Oprava: Na těch palubách byli lidé.

„Zbraňové systémy aktivní,“ oznámil nějaký důstojník. „Provádím obranná opatření.“

Velitelské centrum kolem Doltranea se chvělo. Viděl, jak plasmové hlavice Hannoveru zapalují vesmír před lodí. Viděl exotické plyny planoucí řetězovou reakcí. Možná, jen možná se v nich něco zachytilo, ale Doltrane si tím nebyl vůbec jistý.

Javovichová ho vrátila zpět do reality ve chvíli, kdy Hannover rozechvěl další zásah. „Herr Kapitän! Musíme volat mayday!“

Doltrane sebou trhnul. „Proveďte.“

Ozvala se ohlušující rána, jak něco v konstrukci Hannoveru povolilo. Vzduchem se náhle nesl zápach kouře.

„Proč se tohle děje?“ křičel Heath, když proletěl kolem Doltranea. Umělá gravitace lodi selhávala. „Neměla být aktivní!“

„Spletli jsme se,“ štěkla Javovichová.

„Tato loď již není provozuschopná,“ oznámila umělá inteligence. Její hlas se nesl nad postupně vzrůstajícím chaosem na palubě bitevního křižníku. „Veškerý personál, nechť neprodleně provede nutná bezpečnostní opatření a opustí loď. Záchranné moduly jsou dostupné na všech palubách.“

„Běž!“ zařval Doltrane na Javovichovou. Nepřestával upírat oči k průhledu a tvaru, který se za ním formoval.

„Neopustím vás, Kapitän!“

„Tohle je rozkaz,“ prohlásil nepřesvědčivě.

„Musíme odeslat zprávu!“ vykřikl Heath a přidržoval se přitom okraje taktického displeje, aby neodletěl pryč. „Musíme dát někomu vědět, co se tu stalo–“

„Prostě zmizte!“ zařval Doltrane. „Teď už je to všechno jedno!“

Javovichová se chopila konzole a odtáhla se od velitelského terminálu, u kterého stále seděl Doltrane.

Loď se zachvěla dalším nárazem.

Věc venku se stále zvětšovala. Teď už byla tak ohromná, až se zdálo, že absorbuje okolní vesmír…

„Měla jsi naprostou pravdu, Katrino,“ zašeptal Doltrane.

* ECS – European Confederation Starship – Kosmická loď Evropské konfederace

KAPITOLA PRVNÍ

DINGOVÉ DO NÁDRŽÍ

Zhroutila jsem se na lůžko a snažila jsem se popadnout dech. Moc mi to nešlo. Na kůži jsem měla vrstvičku lesklého potu, která pomalu začínala studit.

„Do třetice všeho dobrého, co?“ pronesl Riggs.

„Zlepšuješ se, to je všechno, co k tomu řeknu.“

Riggs se mě pokusil zezadu obejmout, jako bychom byli opravdoví milenci. Jeho tělo bylo horké a svalnaté, já ho ale odstrčila. Jen jsme upouštěli páru před výsadkem, dělali jsme to, co bylo nutné. Nemělo smysl si něco namlouvat.

„Ovládej se,“ řekla jsem. „Musíš být venku za deset minut.“

„Jak to můžeš zvládat?“ zeptal se mě Riggs. Mluvil obecnou řečí s nosovým přízvukem. Pocházel z Tau Ceti V, potomek kolonistů ze Severní Ameriky, kteří si už před mnoha generacemi zabrali planetu pro sebe. „Mám pocit, že to čekání je horší než samotná mise.“

„Je to tvá první bojová operace,“ řekla jsem. „Je jasné, že jsi trochu nervózní.“

„Pamatuješ na svoji první misi?“

„Jasně,“ odpověděla jsem, „ale jen matně. Je to už dlouho.“

Odmlčel se, jako kdyby nad něčím přemýšlel. „Je to časem snazší?“ zeptal se nakonec.

„Hodiny před výsadkem jsou vždycky nejhorší,“ řekla jsem. „Nejlepší je nad tím nepřemýšlet.“

Čekání bylo obecně považované za nejhorší část mise. Nechtěla jsem si to s Riggsem rozdat, ale můžete mi věřit, když řeknu, že jsem zkusila téměř všechny možné způsoby doporučované v příručkách.

V podstatě pak zbývají dvě možnosti.

Možnost číslo jedna: Najít si nějaký temný koutek a přečkat to v něm. Dokonce i menší zásahové lodě, které Aliance využívala, měly místa, na kterých člověk našel trochu soukromí. Mimo dohled, mimo dosah zbytku jednotky nebo posádky. Pokud byl člověk dost odhodlaný, dokázal si najít dostatečně soukromé a klidné místo, kde mohl o samotě vyčkávat. Tohle ale vyhovovalo jen malému množství vojáků, které jsem znala. Málokdy to totiž fungovalo. Zdálo se, že uctívači Gaiy tuhle metodu praktikovali nejvíc. Jenže oni se rádi vrtali sami v sobě, a to nebyl můj styl. Možnost číslo jedna vedla k úzkostem, depresím a duševním poruchám. Nebylo moc vojáků, kteří chtěli hodiny před smrtí – i když měla být jen simulovaná – naplnit hledáním sebe sama. Čas se neuvěřitelně zpomaloval. Psychologická dilatace času nebo tak něco. A na tuhle úzkost nebyly žádné léky.

Riggs vyznával kult Gaiy, ale nepředpokládala jsem, že by mu vysvětlení Možnosti číslo jedna k něčemu bylo. Ne, Riggs nepatřil k těm typům.

Možnost číslo dva: Najít způsob, jak zabít čas. Konkrétní náplň času už záležela na volbě každého vojáka. V podstatě se dalo dělat cokoli, co člověku pomohlo nemyslet na práci, která ho čekala. Tak to dělala většina operátorů. Moje nejoblíbenější činnost – a chápu, že to nemusí vyhovovat každému – byla fyzická aktivita. Cokoli, co rozproudí krev a je dostatečně intenzivní, aby alespoň na chvíli oblblo nervová spojení.

A tak jsem teď v situaci, v jaké jsem. Jeden starý přítel mi kdysi řekl, že nejlepší tělocvik ve vesmíru je ten, který se provádí pod peřinou. Takže v hodinách, které předcházely našemu výsadku na základnu Daktar, jsem se snažila ušoustat desátníka Daneba Riggse k smrti. Tedy samozřejmě ne doslova. Podle cvokařů mám prý problémy, ale takhle šílená fakt nejsem.

„Kde jsi přišla k tomuhle?“ zeptal se mě Riggs a zkoumal přitom kůži na mém levém boku. Díky uvolnění ze soulože měl lehce zastřený hlas. „Myslím tu jizvu.“

Natáhla jsem se vedle něj na záda a podívala se na bílou zvrásněnou kůži na levé straně břicha. I když se kožní štěp uchytil dost dobře, stále bylo zřetelné, že jsem byla raněna. A pokud nezaplatím nějakému kožaři za operaci, bude to tak pořád. Vzhledem k tomu, že jsem stále byla vojákem v první linii, připadalo mi zbytečné zabývat se kosmetickými problémy. Jizvy po uzdravených zraněních lemovaly mé břicho i hruď. Nebolely, nemohla jsem si na ně stěžovat, ale pořád fungovaly jako připomínky toho, co jsem zažila. Jako by si tělo samo vedlo záznamy o mé vojenské službě.

„To neřeš,“ řekla jsem. „Stalo se to už dávno.“ Podrážděně jsem odstrčila Riggsovu ruku. „A myslela jsem, že jsme si vyjasnili pravidla. Žádné zbytečné vykecávání. A zrovna na tomhle bodě se nic měnit nebude.“

Riggs takový býval. Rozpovídával se a byl otravný. Pokud šlo o mě, odvedl svoji práci a mě už k němu nic netáhlo. Téměř okamžitě potom, co jsme skončili, jsem si zase připadala jak na trní. Očima jsem podvědomě těkala k zápěstnímu počítači. Jako by se těsná kabina – páchnoucí potem a sexem – začala smršťovat.

Vymotala jsem se z deky, která byla zmuchlaná v nohách lůžka. Natáhla jsem si tílko a přešla k průhledu ve stěně. Vlastně tam nebylo nic vidět, až na další anonymní sektor hlubokého vesmíru. Byli jsme na místě, které se dřív jmenovalo Karanténní zóna. Rozlehlé místo oddělující krellskou říši od aliančního vesmíru. Holodisplej nad průhledem hlásil 1:57:03 DO VÝSADKU. Méně než dvě hodiny do chvíle, kdy dorazíme k místu určení. Právě teď loď UAS* Bainbridge zpomalovala – její obrovské podsvětelné motory zajišťovaly, že až se dostaneme na zadané souřadnice, budeme se pohybovat právě tou správnou rychlostí. Vnitřní tlumiče kosmické lodi se postaraly, abych necítila žádné fyzické příznaky zpomalování, ale moji psychiku ovlivnit nemohly.

„Obleč se,“ pronesla jsem rozhodně. „Čeká nás práce.“

Navlékla jsem na sebe zbytek uniformy a uhladila si sbírku holonášivek na blůze. Jedna z nich zobrazovala číslo „210“. Tahle informace mě pasovala mezi dlouhodobé účastníky Programu duplikantích operací – utrpěla jsem dvě stě deset simulovaných smrtí.

„Chci, abys zašel na přípravnou palubu a dohlédl na nakládání duplikantů,“ přepnula jsem do velitelského módu.

„Dingové jsou připravení k výsadku,“ odpověděl Riggs. „Mukl označil obleky a vojínu Fengovi jsem osobně nařídil kontrolu munice–“

„Feng je k ničemu,“ řekla jsem. „Víš, že se mu nedá věřit.“

„Věřit?“

„Tak jsem to nemyslela,“ zarazila jsem se. „Prostě se oblíkni.“

Riggs si všiml změny v mém hlase. Byl by idiot, kdyby si jí nevšiml. Sice nebyl z nejbystřejších, ale úplný blbec taky ne.

„Rozumím,“ řekl.

Sledovala jsem ho, zatímco si oblékal uniformu. Riggs byl vysoký a dobře stavěný. Jeho hruď byla jako zeď ze svalů. Krk měl skoro stejně silný jako já pas. Tmavé vlasy nakrátko ostříhané, docela hezky rozcuchané v nesouladu s vojenským řádem. Tetování okřídlené planety na jeho levém bicepsu prozrazovalo, že patřil k mimozemské skupině mariňáckých pilotů. Zeleno modrý glób na pravém bicepsu říkal, že je vyplaceným kultistou Gaiy. Datové porty na hrudi, ramenou a krku se leskly a jeho opálená kůže kolem nich byla stále ještě podrážděná. Vypadal čerstvě a mladě. Riggse ještě válečná mašinérie nestihla semlít.

„Nasadí nás proti Černé spirále?“ zeptal se a upravil si uniformu. Holonášivka na jeho hrudi zářila číslem „10“. Přesto – a to bylo fakt k zeblití – byl Riggs nejzkušenějším vojákem v mém týmu. „Zaslechl jsem něco takového.“

„Možná,“ odpověděla jsem. „Je to pravděpodobné.“ O operaci, která nás čekala, jsem toho moc nevěděla. Takový byl totiž styl kapitána Heinricha – velícího důstojníka Bainbridge. „Hodilo by se to vědět.“

„Jenže nám nikdo nic neřekne,“ pronesl Riggs a pokýval hlavou. „Heinrich je neskutečnej sráč.“

„Takovými řečmi si vysloužíte důtku, desátníku.“ Zacvakla jsem náramkový počítač na místo. Přezka obepnula mé levé zápěstí. „Stejná dohoda jako minule. Zbytku týmu ani slovo.“

Riggs se zakřenil. „Pokud jim to neřekneš–“

Světla v kabině potemněla. Něco uvnitř lodi zarachotilo. Zhruba ve stejnou chvíli mi zapípal počítač na zápěstí a informoval mě o důležité příchozí zprávě: hlášení pouze pro důstojníky.

PŘEDČASNÝ VÝSADEK, oznamovalo.

Miniaturní obrazovka zápěstního počítače se aktivovala a objevil se na ní silně pihovatý obličej mladé ženy s rusými vlasy staženými do ohonu. Bylo jí lehce přes dvacet a v očích jí plála nedočkavost. Naklonila se ke kameře na svojí straně. Seržant Zoe Campbellová, běžně známá jako Zero.

„Poručíku, madam,“ vyhrkla, „Slyšíte mě?“

„Slyším,“ odpověděla jsem.

„Kde jste byla? Posledních třicet minut jsem se s vámi snažila spojit. Váš komunikátor byl vypnutý. Zkoušela jsem přímou komunikaci s ubikací, ale byl nastaven soukromý režim. Mohla jsem tam někoho poslat, ale vím, jak jste na tom před výsadkem a–“

„No, no. Uklidni se, Zero. Co se děje?“

Zero se zašklebila. „Kapitán Heinrich autorizoval okamžitý vojenský zásah na základně Daktar.“

Zero byla handlerkou naší jednotky. Očividně už byla v Centru duplikantích operací. Za ní totiž byla vidět řada aktivních simulačních nádrží. Kolem se hemžili vědečtí důstojníci. Skoro to vypadalo, jako by operace už byla v plném proudu, a ne v přípravné fázi.

„Svolává Heinrich předvýsadkový brífing?“ zeptala jsem se a mávala na Riggse, aby se konečně dooblékl. Snažila jsem se ho udržet mimo dohled kamery zápěstního počítače. Musela jsem ho dostat z místnosti, a to hodně rychle.

Zero zavrtěla hlavou. „Kapitán Heinrich tvrdí, že na to není čas. Místo toho rozeslal plány mise. Vážně jsem měla někoho poslat, aby vás přivedl…“

„Tím se teď nezatěžuj,“ řekla jsem. Skákat jí do řeči byl jediný způsob, jak se vypořádat s jejím neustálým neklidem. „Jaká je naše taktická situace? Proč ten předčasný výsadek?“

V tu chvíli se palubami Bainbridge rozezněla poplašná siréna. Lodní motory snížily výkon, umělé gravitační pole poněkud zesílilo, aby kompenzovalo rozdíly.

Lodní umělá inteligence spustila smyčku hlášení: „Všeobecný poplach. Všichni operátoři ať se okamžitě hlásí v Centru duplikantích operací. Všeobecný poplach…“

Slyšela jsem boty dupající po palubě. Šedesát kvalifikovaných operátorů spěchalo na vědeckou palubu. Moje datové porty – biomechanická spojení, která mi umožňovala přenos do duplikanta – mě začaly pálit.

„Měla byste tu být co nejdřív a co nejdřív se přenést,“ pronesla Zero a kývla přitom k nádrži za ní. „Určitě nechcete přijít pozdě.“ Pak dodala: „Zase…“

„Dělám na tom,“ prohlásila jsem a nazula si boty. „Hlídej pevnost.“

Zero se chystala ještě něco říct, ale než stihla položit otázku, ukončila jsem spojení.

„Je čas se bavit, desátníku,“ řekla jsem Riggsovi. „Trochu života do toho umírání.“

Riggs už byl oblečený, kývl na mě a zamířil ke dveřím. Měli jsme to promyšlené – až budeme vycházet z mojí ubikace, vyjdeme každý zvlášť. Minimalizovali jsme tak možnost, že si někdo uvědomí, k čemu mezi námi došlo.

„Jsi nádherná,“ řekl. „Víš o tom, že ano?“

„Víš, že tohle bylo naposled,“ pronesla jsem pevným hlasem.

„Naposled jsi říkala totéž…“

„No, tentokrát to myslím vážně, kemo sabe.“

Riggs přikývl, ale ten idiotský úšklebek mu z obličeje stejně nezmizel. „Uvidíme se tam dole, Jenkinsová.“

A je to tu zas, pomyslela jsem si. Nový tým. Nová hrozba. Stejný sračky.

⸸ ⸸ ⸸

UAS Bainbridge byla velká stará zásahová loď. V Karanténní zóně hlídkovala několik měsíců. Jasně, narazili jsme na problémy na Praidoru  V. A málem nás poslali na Triton IV, abychom zaútočili na piráty. Ale k žádnému výsadku nikdy nedošlo. Jenkinsovic dingové zatím neměli možnost předvést se v boji. Naše tříměsíční služba začínala být otravná a celá loď už se třásla na bojové nasazení.

Na základně Daktar se ho měla dočkat.

Zero jsem potkala na prahu Centra duplikantích operací.

„Kde jste byla, madam?“ zeptala se.

„Měla jsem nějakou práci,“ odpověděla jsem a protlačila se kolem ostatních operátorů.

„Pojďte. Tým je připravený k přenosu.“

Byla jsem o dvě desetiletí a něco málo k tomu starší než Zero, ale týmovou matkou kvočnou byla nepochybně ona. I když se jí nelíbila její přezdívka – „Zero“ – předpokládala jsem, že ve škole dostávala ještě horší jména. Chovala se spíš jako vědecký pracovník než jako voják a ve své současné pozici byla částečně obojím.

Centrum duplikantích operací bylo plné vojáků. Všichni se jen třásli na to, až si urvou svůj díl slávy. Hala byla rozdělená do menších oddílů, každý z nich využívala jedna jednotka. A ke každé z nich byl přiřazen vědecký i lékařský tým. Náš kus SOC zabíralo pět simulačních nádrží – každá označena symbolem hlavy psa dingo – a hodností příslušného vojáka. Operátoři některých duplikantích týmů – Haydenových chodců, Jayových andělů a jednotky Fénix – už šplhali do svých nádrží. Jejich handleři odpočítávali čas do přenosu. Statistiky všech operátorů se zobrazovaly na monitoru u stropu. Vypadal jako obrovská tabule se skóre na speedbalovém stadionu. Byly na něm vidět počty přenosů a stažení jednotlivých operátorů: Fénix na prvním místě, Dingové na chvostu.

Čtyři svlékající se vojáci stáli u nádrží v části vyhrazené pro Dingy. Když jsem k nim přišla, seřadili se do nerovné řady a postupně zasalutovali. Byli zelenější než tráva, nejčerstvější maso na lodi.

„Pohov, Dingové,“ řekla jsem a snažila se znít vesele.

„Ano, madam,“ odpověděli sborově. Riggs na mě mrknul, ale nikdo si toho nevšiml.

Bylo těžké cítit jakékoli nadšení, když jsem se podívala na skupinu pobudů, která měla tvořit moji jednotku. Ve svých skutečných tělech vůbec nevypadali jako vojáci. Ani jeden Dingo nebyl starší než pětadvacet standardních pozemských let. Na nich toho vůbec nebylo moc standardního. Ze Staré Země pocházel jen Novak a jeho původ byl tak vzdálen od mého, že jsme nejspíš nesdíleli žádné společné předky. Zbytek pocházel z Centrálních světů – sebrali je na planetách, které se staly srdcem aliančního území.

„Za dvě minuty ať jste svlečení a připojení, přenos za tři minuty,“ rozkázala jsem v marném pokusu zlepšit si náladu. Začala jsem se svlékat a jeden z mediků zatím aktivoval moji nádrž. Během toho jsem zavolala na Zero. „Můžeš mi shrnout plány mise? Co nás čeká?“

„Velitelství předpokládá, že půjde o ostrý výsadek,“ četla Zero informace ze svého tabletu.

„Bojový výsadek?“ zeptal se Riggs. Byl teď napůl svlečený. Na jeho nádrži se skvěla přiléhavá přezdívka ŽOKEJ. Dostal ji od zbytku týmu v reakci na jeho zkušenosti s pilotováním. No, jeho přezdívka každopádně měla něco do sebe.

„Pravděpodobnost, že dojde k boji, je devadesát procent,“ pronesla Zero. „Základna Daktar se přestala hlásit před dvěma dny. Máme informace, že je to kvůli nepřátelskému převzetí Černou spirálou.“

„Říkal jsem ti to,“ kývl na mě Riggs.

„Sráče nikdo neocení,“ zarazila jsem Riggse. Nechtěla jsem, aby se zbytek Dingů dozvěděl o jakýchkoli soukromých rozhovorech, které jsem s Riggsem vedla. „Co se po nás chce, Zero?“

„Kapitán Heinrich nás zařadil jako hlídku,“ oznámila Zero. Její použití slova „nás“ bylo všeříkající. I když ona sama nikam nešla, její řídící konzole, která jí umožňovala na dálku ovládat celou jednotku a být našima očima i ušima – byla přímo v centru našeho oddílu SOC.

„Zase na hlídku?“ zeptala se vojín Gabriella Lopezová. „Náš poslední hlídkový výsadek byl naprostá ztráta času.“

„Ztráta času to byla pro nás pro všechny,“ řekla jsem. „Na Praidoru si neužil nikdo z nás.“

„Zbytek týmů měl alespoň možnost to tam prohledat,“ odporovala Lopezová. „A my jsme tam jen zbytečně mrzli. Hlídkování je nanic.“

Lopezová se k Dingům dostala rovnou z armádního základního výcviku. Přiřadil ji sem přímo dozorující důstojník praporu, plukovník Draven. Bylo jí dvacet a něco a celý svůj život prožila mezi privilegovanou smetánkou na Proximě Centauri. Její nádrž byla označena přezdívkou SENÁTORKA. Lopezová z toho nebyla nijak nadšená, ale jak jsem říkala – když už nic jiného, tak si tihle lidi dávali poměrně výstižné přezdívky.

„Myslíš, že oni by ti svěřili skutečný bojový oblek?“ zeptal se Leon Novak. Mluvil obecnou řečí s tupým slovanským přízvukem, a navíc se pomalu a s velkým úsilím snažil volit správná slova. „A co ty myslíš tím zase? Nemáš ještě žádné smrti.“

„Přenosy,“ pronesla Lopezová. „Správné slovo jsou přenosy, idiote. A mám jich šest, stejně jako vy ostatní.“

„Nejsem idiot,“ odporoval Novak. „Neříkej mi tak.“

„Řekl bych, že je to docela přesné označení,“ vložil se do hovoru Riggs. „Ale v jedné věci se pleteš, Lopezová. Já mám deset přenosů, na to nezapomínejme.“

„To ale nebyla bojová stažení,“ připojil se Feng. „Takže se to nepočítá.“

„Jste všichni idioti,“ prohlásila Lopezová.

Vymotala se z uniformy a rukama si zakryla prsa, jako kdybychom je všichni neviděli už dřív. Lopezová byla štíhlá a krásná. Měla zlatavý nádech kůže, který prozrazoval její jihoamerické kořeny. Vlasy dlouhé a kudrnaté. Nevybavuju si, že by je někdy měla rozcuchané. To všechno ale kazila její osobnost. Byla věčně nespokojená a nevěděla, kdy držet hubu.

Novak se ušklíbl. „To je fuk. Smrti, přenosy, stažení. Všechno stejný.“

Několik stop od něj se vznášel stříbrně chromový disk – malý bezpečnostní dron.

„Bezpečnostní protokol je během operace pozastaven,“ oznámil dron.

Novakova přezdívka byla TRESTANEC. A přesně tím taky byl: usvědčeným zločincem odsouzeným k doživotí. Dostal ale šanci se vykoupit službou v temném vesmíru. Nevěděla jsem, co přesně Novak provedl, že si vysloužil doživotí, ale muselo to být něco hodně špatného. Během Krellské války to schytala spousta vojenských základen a Aliance najednou měla problém sehnat dostatek duplikantích operátorů. Její verbíři tak pročesávali věznice a hledali kompatibilní vězně. Nabízeli jim možnost zkrácení trestů výměnou za určitou dobu vojenské služby. Novak si tak obstaral doživotní místo v Programu duplikantích operací a každým stažením si odkroutil další kousek ze svého trestu.

Byl to chlap jak hora. Jeho zádům dominovalo tetování ohromné okřídlené lebky, které se rozprostíralo přes obě lopatky. Pod ní bylo modrým inkoustem vytetované slovo BRATVA. Bylo to směšné, protože tenhle chlap rozhodně nevěděl nic o tom, co slovo „bratrství“ vyjadřuje. Novak byl obyčejný vyvrhel ze sibiřských věznic. Zabiják, kterého se ráda zbavila dokonce i Ruská federace. Ale ať už si o Novakovi myslel kdokoli cokoli, byl to prostě skutečný chlap.

„Dost těch keců,“ zarazila jsem je. „Máme úkol, a to vám musí stačit.“

„Vždyť jde o úplný hovno,“ postěžovala si Lopezová.

„Někdo to udělat musí,“ řekla jsem, „a my jsme nejméně zkušený tým na soupisce.“

„Jsem připravený…“ prohlásil Feng a nadšeně poskakoval na špičkách. „Jsem dokonale připravený!“

Feng byl jediný, kdo v sobě měl kus vojáka. A to ani nebyl svobodný občan. Technicky byl Feng bývalým majetkem Asijského direktorátu. Měl jihoasijské rysy a až na datové porty naprosto hladkou kůži pokrytou čárovými kódy a pořadovými čísly. Jeho oči i vlasy byly tmavé a svalnatá postava až nepřirozeně dokonalá. V podstatě byl velkým dítětem. Narodil se přímo do puberty, pocházel totiž z klonovací nádrže. Místo svého „narození“ v Asijském direktorátu – Crèche Tři, základna Crema – měl vyražené vzadu na krku, jako kdyby šlo o značkové zboží. Přímo odtamtud ho také osvobodily alianční jednotky. V podstatě byl dokonalým představitelem nové Aliance – superstátu, který byl ochotný odpustit prohřešky špiček direktorátní politiky i armády a který mířil k trvalému míru všeho lidstva.

Ať už měl ale Feng jakýkoli původ, právě teď vypadal jako hyperaktivní dítě, které chce svoji hračku. Dítě, které se přenese do těla vytvořeného nejpokročilejší biotechnologií a které bude vybaveno špičkovou výzbrojí i výstrojí. Přesto ale jen dítě. Netrpělivě poskakoval a těšil se na nástup do nádrže.

„Zklidněte hormon,“ pronesla jsem ke skupině, ale ve skutečnosti jsem mířila hlavně na Fenga. „Nevyšilujte a všechno vyjde tak, jak má.“

Konečně se u nás shromáždili medici a začali nás připojovat k simulačním nádržím. Nechala jsem to na nich, i když bych se sama zvládla připojit i poslepu.

Zero nám přečetla další informace z brífingu. „Všechny vstupy na základnu jsou uzavřeny. Podporu budou poskytovat palebné týmy a skupiny v těžších oblecích. Vaše cíle jsem nahrála na síť, ke které jsou obleky připojené. Jakmile se přenesete, budou vám k dispozici. Dingové mají za cíl věž Tři, která je na vnějším okraji základny.“

„Jde do tuhýho, lidi,“ vyhrkl Feng a zatínal přitom pěsti. „Vážně se to děje!“

„Jo, to vidím,“ zvrátil oči v sloup Riggs.

Zero se na mě mdle usmála a já přímo cítila její zklamání. Věděla jsem, že by se ráda sama vydala do simulační nádrže, ale obě jsme věděly, že k tomu nikdy nedojde. Její přezdívka byla jako špatný vtip. Měla totiž ještě menší než nulovou šanci. Její fyziologie byla nekompatibilní s implantáty, které byly nutné pro ovládání duplikanta. Když nás sledovala, jak procházíme jednotlivé kroky připojení, bylo v jejím výraze něco téměř melancholického.

„Velitelství očekává přítomnost většího množství členů Černé spirály,“ oznámila nám další informace z brífingu. „Kapitán Heinrich si myslí, že tam bude pořádně horko. Měli byste vědět, že jde o společnou–“

„Spousta blbejch teroristů,“ prohlásil Feng. „Tak to se mi líbí!“

„Děláme to, co děláme, ve chvíli, kdy už není, kdo by bojoval,“ pronesla Lopezová. „Pozabíjíme se mezi sebou.“

„To z tvé vlastní hlavy nebo tvého otce?“ zeptal se Novak.

„Naser si, mukle,“ odpověděla Lopezová.

Zero vypadala neklidněji než obvykle, což už něco znamenalo. „Madam,“ pronesla, „opravdu musíte vědět, že tohle je–“

„Není čas, Zero,“ zarazila jsem ji. „Řekneš mi to, až se vrátím.“

Na obličeji jsem měla dýchací masku a technik mi do ucha vložil miniaturní vysílačku. Zbývalo jen vlézt do nádrže. Ta byla už napůl plná modré amniotické tekutiny, která se rychle ohřívala. Na vnějším plášti se skvěl tučným písmem vyvedený nápis KALIFORNIE.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se medik.

„Potvrzuji,“ pronesla jsem. Obrátila jsem se ke zbytku týmu. Všichni mi ukázali vztyčené palce. „Zavřete nás. Zero, postarej se o formality.“

„Rozumím, madam,“ odpověděla. „Přenos za tři… dva… jedna…“

* UAS – United Americas Starship – Kosmická loď Spojených Amerik

KAPITOLA DRUHÁ

NÁSTUP

Abyste pochopili naši práci, musíte vědět jednu věc – když ovládáte duplikanta, provádíte to pomocí nesmírně složitého procesu a děláte to na dálku. Neurální spojení mezi duplikantem a operátorem je čistě technická záležitost. Vaše mysl zůstává celou dobu ve vašem vlastním těle.

Všechno je to technicky skvěle zabezpečené, bezpečné a podložené vědeckými výzkumy. Tedy taková je teorie.

Realita je hodně odlišná. Věřte mi – opravdu máte pocit, jako by se vaše mysl přenesla do duplikantího těla. Jde o zatraceně spirituální záležitost a žádný vědec mě nikdy nepřesvědčí o tom, že má všechno vyzkoumané. Stanete se součástí nového těla a máte pocit, že je vaše vlastní.

Jak tenhle vědecký zázrak skutečně funguje? Dobrá otázka, ale jen málokdo na ni zná odpověď. Duplikantí technologie byla vytvořena na konci krellské války – v době, kdy docházelo k nejtvrdším bojům a už to vypadalo, že nás rybáci smetou – a jak a proč to všechno funguje, je stále ještě střeženým tajemstvím. Do Programu duplikantích operací mě zverbovali krátce po jeho založení, ale rychle jsem zjistila, že pokud jde o konkrétní technologii, nemám se na nic ptát.

Duplikanti Dingů byli umístěni ve zvláštním skladišti na palubě Bainbridge a já se přenesla do jednoho z čekajících těl. Ježíši Kriste, málem jsem zapomněla, jak skvělý je to pocit. Byla jsem víc naživu než kdy jindy. Byla jsem v dokonalém duplikantím těle. Jeho kůže byla jako čerstvě vyrobená, tělo tak plné hormonů, že mé vlastní by jich tolik nevytvořilo ani za celý běžný život strávený sexem s Riggsem. Myšlenkami jsem se s tělem spojila stejně dokonale, jako kdybych se v něm narodila.

Duplikanti byli vypěstovaní přímo z těl svých operátorů. Produkovali se na specializovaných farmách, které představovaly naprostou špičku temného umění vědeckého oddělení. Byli kompatibilní pouze s genetickým otiskem původního dárce a každé tělo bylo mnohem lepší než jeho originál. Duplikant představoval to nejlepší ze svého operátora či operátorky. Ukázka uživatelovy nejlepší formy, bez toho, aby nesl břemeno reálného těla. Přesně, jak uváděla armádní náborová kampaň – PŘIDEJTE SE K DUPLIKANTÍM OPERACÍM A BUĎTE VŠÍM, ČÍM MŮŽETE BÝT! Obličej Lopezové nebyl tak vyhublý, jako její reálné tělo. Novakovy rysy byly spartánštější, neměl potetovanou kůži, a tak dál.

„Potvrzuji přenos,“ oznámila jsem do komunikátoru.

„Rozumím,“ odpověděla mi Zero. „Dingové jsou připraveni.“

Můj duplikant už byl vyzbrojený i vystrojený – o to už se postaral vědecký tým. Měla jsem na sobě průzkumný bojový oblek a jeho umělá inteligence rozpoznala úspěšný přenos. VÍTEJTE, pronesl oblek. PŘIPRAVTE SE PŘEVZÍT MANUÁLNÍ KONTROLU. Magnetické svorky držící zbroj na místě se rozepnuly. Se zarachocením jsem přistála na palubě a rovnou otestovala absorbéry šoku.

„Jak se vám líbí nová zbroj?“ zeptala se Zero.

„Radši bych něco těžšího,“ odpověděla jsem a protáhla si ruce, „ale tohle ujde. Holka holt nemůže mít všechno, co by chtěla.“

Průzkumné obleky byly nejlehčí třídou zbroje využívanou duplikantími týmy. Právě proto se někdy nespravedlivě označovaly jako „cvičné obleky“.

„Vaše umělá inteligence se úspěšně připojila k bitevní síti,“ oznámila Zero.

„Rozumím.“

Průzkumné obleky nesly celou řadu senzorů a zpravodajského vybavení. Moje zbroj se připojila k síti a na obličejovém štítu se objevila záplava dat. HUD se naplnil zářícími hologramy, proudy informací a hlášením z bioskeneru. Data se postupně přesouvala do pozadí, stával se z nich jen uklidňující podkres na pozadí ruchu bojiště.

Ovšem ne pro všechny. Dingové se potýkali s množstvím dat. Za jejich poloprůhlednými obličejovými štíty jsem viděla zmatené tváře.

„Zavřete všechno, co nepotřebujete,“ pokývla jsem svojí pancéřovanou hlavou. „Jakmile budeme na místě, můžete si klidně vyvolat nová data.“

„Tak se mi to líbí,“ hulákal Feng a zakroužil rameny. „Jsem dokonale připravenej!“

„Tak ty připadáš si jako voják, ano?“ zeptal se Novak.

„V tomhle by si jako voják připadal naprosto kdokoli…“ prohlásila Lopezová. Za jiných okolností by užaslý výraz v jejím obličeji vypadal směšně.

„Hlavně si to nenechte stoupnout do hlavy,“ přikázala jsem.

Hangár byl plný vojáků a vzduchem se nesl ohlušující dusot bot spěchajících k průchodu. Většina týmů měla mnohem těžší výbavu – bojové obleky určené pro útočné jednotky pohybující se v čele. Všechny byly označené personalizovanými motivy – přezdívkami uživatelů obleků, kostrami a lebkami. I když se po výsadku nikdy nic nevracelo zpět, byl to zažitý rituál – a pokud se duplikantí operátoři něčeho drželi, byly to právě rituály. Když jsem sklouzla pohledem k hrudi svého obleku, zjistila jsem, že je naprosto netknutá. Ani jedna z našich zbrojí nebyla označená.

„Proč nemáme označené obleky?“ zeptala jsem se.

„Novak dostal rozkaz, aby to provedl, madam,“ ozval se Riggs.

Novak si odfrkl. „To není práce pro vojáka.“

„Práce pro vojáka je cokoli, co ti nařídím a–“ začal Riggs.

„Tohle je špatné znamení,“ pronesla Lopezová. „Nemůžeme provést výsadek v neoznačených oblecích!“

„Jak to ty můžeš vědět, Senátorko?“ zeptal se Novak. „To tvůj první bojový výsadek, ano?“

Příslušníci ostatních týmů procházeli kolem nás a na otevřeném kanálu si nikdo neodpustil jedovatou poznámku.

„Dávejte si pozor, zobáci!“

„Kurva, tak to jste v prdeli.“

„Těch nových obleků je škoda…“

„Pro Krista, vojíne Novaku,“ pronesla jsem. „Riggs je desátník. Jak řekl – když ti něco nařídí, tak to uděláš.“

Novak ve zbroji jen pokrčil rameny. Servomotory při jeho pohybu zahučely.

„Možná byste mu to měla dát do záznamů, madam,“ pronesl Riggs. „Že by tu zůstal o něco dýl.“

Riggs narazil ramenem do Novaka. Rus si to nenechal líbit a oplatil mu to. Ramenní pancíře o sebe při obou nárazech hlasitě třeskly. V duplikantím těle a plné zbroji byl Novak děsivě velký. Jako monstrum. Kdybych řekla, že vypadal hrozivě, ještě bych se mírnila.

„Nechte toho,“ zamračila jsem se na ně. „S obleky teď už nic nenaděláme, ale ať už se to neopakuje. Soustřeďme se na práci.“

Riggs ale nedal pokoj. „Dávej si pozor, mukle. Dozorčí komisi můžu kdykoli napsat i sám.“

„Naser si,“ zavrčel Novak s těžkým ruským přízvukem. „Ty myslíš, že mě zajímá, jak dlouho tu budu?“

„Hele, Novaku,“ ozvala se Lopezová, „jsou ty nože povolený?“

Trestanec měl na zbroji – přes hruď, na nohách, dokonce i na pažích – pochvy s čepelemi. Ve všech byly nože různých délek a velikostí, jak vojenské, tak improvizované. Předpokládala jsem, že Novak dobře ví, jak kterýkoli z nich použít.

„Co myslíš?“ pronesl pomalu.

Lopezová se nafoukla. „Myslím, že seš hajzl, a taky si myslím, že by armáda měla to tvý zatracený tělo vystřelit přímo do nejbližší hvězdy,“ odpověděla. „Je vidět, že místo toho, abys označil naše obleky, sis radši hrál s noži.“

„Tak dost!“ zarazila jsem je. „Důstojník na palubě.“

„A jakej důstojník–“ spustil Feng, ale když jsem se na něj zamračila, zmlkl.

Kapitán Peter Heinrich – velící důstojník zásahového kontingentu na palubě UAS Bainbridge – přecházel po lávce nad našimi hlavami. Sledoval, jak se hluboko pod ním připravují jednotlivé týmy do akce. V tuhle chvíli to byl jediný člověk, který byl v hangáru ve vlastním těle. Jinak tu byli samí duplikanti. Jestli bylo něco zvláštního na tom, že velící důstojník duplikantího zásahu se nemohl přímo účastnit operace, protože nemohl používat duplikanta? Mně to rozhodně zvláštní připadalo.

„Nástup!“ zařval. „Jde se na to, lidi. Do formace!“

Všechny pětičlenné týmy se srovnaly do formací – přesně, jak se to Heinrichovi líbilo – a zabraly větší část hangárové paluby Bainbridge. I když Heinrich přejížděl pohledem po všech týmech na palubě, cítila jsem, že na nás ho upírá nepoměrně déle. Dingové byli v zadní části hangáru, v poslední řadě. Prohlédla jsem si je a musela jsem připustit, že dokonce i v duplikantích tělech vypadali pěkně uboze.

„Dingové, nejste ve formaci!“ zařval Heinrich. „Koukejte se okamžitě srovnat!“

„Do prdele, lidi“ pronesla jsem na uzavřeném komunikačním kanálu Dingů, „kolikrát jsme tuhle kravinu už zkoušeli?“

„Mimochodem,“ ozvala se na našem kanálu Zero, „kapitán Heinrich si všiml vašeho pozdního příchodu do Centra. Udržuje si přehled o časech vašich příchodů.“

Pokud mi bylo známo, nebyl Heinrich nikdy v ostrém boji a své postavení velícího důstojníka si zajistil směsicí politických pletich a řiťolezectví. Velitelství to dělalo snad ze zvyku: přiřazovalo ty, kteří neměli pořádné zkušenosti, na nejdůležitější místa. Heinrichova nažehlená uniforma byla plná vyznamenání pro „zaměstnance měsíce“ a „nejotravnějšího sráče ze zázemí“. Obklopovala ho skupina podřízených důstojníků. Všichni byli v duplikantech s bojovými obleky. Stáli kolem kapitána v těsném kruhu, jako ochranka nějakého zvlášť důležitého diplomata.

„Poslouchejte!“ štěkl Heinrich. „Tohle není planý poplach a vy nejste někde na cvičišti!“

„To by měl někdo říct Jenkinsové,“ uchechtl se jeden ze starších důstojníků na hlavním kanálu společném pro všechny jednotky. Sítí se náhle neslo hromadné pochechtávání.

„Naserte si,“ pronesla jsem a nespouštěla přitom oči z Heinricha.

Znovu nakrčil své bronzové obočí. Stejně jako Lopezová byl i on Proximánec. Kolovaly zvěsti o tom, že má dokonce podobně privilegovaný původ. Heinrich zavrtěl hlavou, jako by už ani neměl sílu mě dál kárat.

„Všem důstojníkům byly předány příslušné informace,“ řekl, „ale pokud někdo potřebuje rekapitulaci, bude to probíhat takhle.“

Vnitřní část mého obličejového štítu se rozzářila nákresy. Naše loď se rychle blížila k základně Daktar. Vesmírnou stanici na obrazovce reprezentovala žhnoucí rudá tečka na blízké orbitě kolem fragmentí Brány u Daktar 436.

„Základna Daktar je výzkumná stanice,“ pokračoval Heinrich. „Plná civilistů. Při posledním sčítání jich tam bylo sto šest. To bylo před dvěma dny, kdy se stanice přestala hlásit. Dnes v nula šest nula nula ohlásila staniční umělá inteligence, že je na základně méně než padesát lidí. Organizace známá jako Černá spirála následně potvrdila, že se zmocnila základny. Bainbridge je náhodou nejbližší lodí aliančního námořnictva, což vysvětluje, proč zasahujeme právě my. To je vše, vojáci.“

Po mojí levici zvedl ruku v pancéřované rukavici kapitán Ving. Jako kdyby byl někde ve škole.

„Ano, kapitáne?“ zeptal se Heinrich v roli trpělivého učitele.

„Máme tam dole očekávat nějaká rukojmí, pane?“ zeptal se Ving.

Ving byl velícím důstojníkem jednotky Fénix. Jeho přezdívka byla FÉNIČAN. A taky to byl zmrd. Mezi duplikantími operátory aktuálně držel rekord v počtu přenosů a shodou náhod byl také jedním z Heinrichových oblíbenců.

Heinrich pokračoval ve svém představení a přehnaně se zamračil. Předpokládala jsem, že Ving tu otázku nepoložil jen tak. Určitě byl s Heinrichem domluvený.

„Dobrá otázka,“ pronesl Heinrich. „Černá spirála zadržuje zbývající personál stanice a stanovila podmínky, za kterých je ochotná rukojmí propustit.“ Heinrich se odmlčel, abychom to mohli vstřebat. Pak navázal: „Ve skupině rukojmích je i několik aliančních důstojníků.“

Slyšela jsem, jak si někteří vojáci bručí něco pod vousy, i rachocení jejich zbraní, které si tiskli k hrudi. Síla Heinrichova malého projevu na mě možná neměla vliv, ale na některé vojáky měla zřejmě určitý efekt.

„Nabízí se otázka,“ zašeptal Riggs na komunikačním kanálu, „co je to za důstojníky a co přesně dělali na civilní základně?“

„Ticho tam,“ sykla jsem a sjela desátníka pohledem.

„My ale s teroristy nevyjednáváme,“ zadeklamoval kapitán Heinrich a bodal přitom prstem do vzduchu, aby zdůraznil každé slovo. „Nikdo z Aliance s teroristy nevyjednává a vezměte jed na to, že zvlášť armáda ne. Tudíž půjde o jednoduchou operaci. Provedeme výsadek na stanici a zabezpečíme ji. Cíle mise byly nahrány do vašich obleků.“ Rukama se zapřel o bezpečnostní zábradlí lávky a naklonil se do prázdného prostoru. „Hlavní cíl je zajistit fragmentí Bránu a dostat ven živá rukojmí. Nějaké otázky?“

Málem se mi zastavilo srdce, když jsem si uvědomila, že někdo z Dingů by se mohl ozvat. Naštěstí všichni mlčeli. Heinrich ve své slonovinové věži samolibě přikývl.

„Dobře. Očekávám hladký průběh a rychlou akci. Jděte na to.“

Komunikační síť teď vřela rozkazy jednotlivých důstojníků. Já ale vnímala hlavně jeden hlas – Zero. „Mise začíná. Útočné lodě Lynx jsou připravené k nalodění.“

Lynxy na nás čekaly vyrovnané v úhledných řadách. Půl tuctu zásahových transportérů. Pořádně pancéřované s krátkými křidélky pro zbraňové závěsníky. Každý tým spěchal k tomu svému. Dingové běželi za mnou. Nasoukala jsem se do kabiny čekajícího LYNX 06, pro tuto operaci patřil nám.

Když jsem se připoutala bezpečnostními popruhy, zapípal mi komunikátor. SOUKROMÝ HOVOR OD KAPITÁNA HEINRICHA, oznámil mi HUD. Nemohla jsem dělat nic jiného než hovor přijmout.

„Ano, pane?“

„Jste zatracená ostuda, poručíku,“ spustil zostra Heinrich. „Ty vaše obleky jsou k smíchu.“

„Ano, pane,“ odpověděla jsem. V tomhle jsem mu nemohla odporovat. „Rozumím.“

„Až se vrátíte z téhle operace,“ houkl, „chci vás vidět.“

„Ano, pane.“

Spojení se přerušilo. Žluté blikání varovných světel na stropě se změnilo v zelené a oznámilo nám tak blížící se start. Nákladová rampa Lynxu zajela a zavřela nás uvnitř.

„Přeju štěstí,“ pronesla Zero.

„Škoda, že nemůžeš udělat víc,“ odpověděla jsem.

„Z toho, co vidím na snímcích blízkého vesmíru,“ prohlásila Zero, „ho budete potřebovat…“

„Díky za podporu, Zero,“ řekla jsem. „Kalifornie končí.“

„Držte se lidi,“ pronesl Riggs.

Slyšela jsem, jak na sebe dvoučlenná posádka Lynxu štěká rozkazy a kontroluje hodnoty před startem. Ať už mi Heinrich chtěl cokoli, mohlo to počkat. Chystala jsem se dělat to, co jsem milovala. Začínala mi vřít krev vzrušením.

„Povolení ke startu za tři… dva… jedna…“ ozval se hlas z námořního velitelství.

Cítila jsem, jak se mi do žil pomalu vyplavuje adrenalin. Začala jsem dýchat víc zhluboka, lehce se mi zvýšila tepová frekvence.

Jak už je to dlouho, co jsem se naposled takhle cítila, pomyslela jsem si.

„Máme zelenou,“ ozvalo se z kokpitu Lynxu. „Vy tam vzadu, držte se.“

Útočná loď vypálila z trupu Bainbridge jako střela z pistole. Rychlost získala už na magnetických kolejnicích mateřské lodi a její vlastní raketový pohon ji ještě zrychlil. Přetížení mě zatlačilo do sedačky.

„Jsme venku,“ ozvalo se z kokpitu. „Příští stanice, Daktar.“

Na HUDu se mi zobrazovaly informace o našem startu, většinu jsem jich ale ignorovala. Oblek mi totiž zprostředkovával také data o stavu mého týmu, a ta byla mnohem zajímavější.

Samozřejmě, že na tohle byli Dingové vycvičení. Ať už pocházeli odkudkoli, byli teď v alianční armádě. Všichni vojáci museli projít základním výcvikem – kurzem základní přípravy, který je od počátku věků známý spíš jako „přijímač“ – a ani Dingové nebyli výjimkou. S rozdílnými výsledky prošli nácvikem pohybu v nepřátelském prostředí i výsadkovým výcvikem. Navíc patřili k Programu duplikantích operací, což znamenalo, že patří k těm nejlepším z alianční armády. Program duplikantích operací také vyžadoval absolvování vlastní verze pokročilého pěchotního výcviku – rozsáhlého cvičení zahrnujícího několik set hodin strávených ve virtuální realitě. Operátoři si při něm museli zvykat na simulované smrti, což bylo naprosto mimo veškeré požadavky kladené na typického armádního pěšáka.

Nic z toho je ale nemohlo připravit na tohle. Výsadek na Daktar byl reálný.

Dingové byli nervózní – prozrazovaly mi to jejich životní signály. Tepové i dechové frekvence prudce kolísaly. Průzkumný oblek byl vybavený vnitřní lékařskou sadou, automaticky podávající bojové drogy, které měly udržovat nositele obleku v optimální bojové kondici. Ani ty teď ale nestačily. Feng vypadal, jako kdyby měl každým okamžikem přestat dýchat, a srdeční tep Lopezové by za normálních okolností brzy skončil srdeční zástavou. Riggs, který už měl za sebou tucty akcí v pozici mariňáckého pilota, se ve svém obleku celý třásl. Ať už jeho předchozí zkušenosti i výcvik obnášely cokoli, tohle bylo něco naprosto jiného a mnohem horšího.

Snad jen Novak se tvářil, jako by se ho nemohlo nic dotknout. Se zaťatými zuby seděl naproti mně a obličej mu rozechvívala kinetická energie lodi.

„To dobrý start, ano?“ zeptal se.

Bez bezpečnostního dronu vypadal ještě mnohem hrozivěji. V záři jednotlivých lodních konzolí navíc působila jeho tvář téměř démonickým dojmem. Nikdo se neobtěžoval mu odpovědět.

Zaměřila jsem se na spojení mezi duplikantem a průzkumným oblekem. Zbroje používané v duplikantích operacích patřily mezi naprostou špičku. Spojení sice nebylo plně telepatické, ale bylo tomu zatraceně blízko. Velkou část vybavení obleku jsem mohla ovládat čistě pomocí neurálního spojení. Chtěla jsem si pořádně prohlédnou místo našeho určení, a tak jsem myšlenkou přikázala obleku, aby otevřel spojení s externími kamerami Lynxu.

Na vnitřní části HUDu se mi objevil zrnitý obraz. Daktar 436 byl šedivý, nevýrazný asteroid typu C. Jeden z několika tisíc v tomhle sektoru, které zachytilo gravitační pole hvězdy Daktar. Vzápětí se na HUDu vyrojila data o cíli – kombinovaná hlášení aliančních rozvědek, které fungovaly v dané oblasti. Displej náhle bíle probliknul.

„Co to je, madam?“ zeptala se Lopezová – na vlastním HUDu sledovala totéž, co já.

„Nulový štít,“ zamračila jsem se. „A zdá se, že funguje.“

Nulový štít byl výtvorem aliančního inženýrství a zdálo se, že ho najdete úplně všude. Šlo o pole emitované antienergie, která měla za úkol odrážet nepřátelskou palbu. Štít fungoval hlavně proti laserovým zbraním, ale dal se využít i proti flakovým a elektromagneticky vystřelovaným projektilům.

„Neměl by být vypnutý?“ zeptala se Lopezová.

„Mě se neptej,“ odpověděla jsem. „Já tady nevelím.“ Zvrat situace mi ale dělal starosti a Lopezová měla pravdu. Vyjela jsem si brífing a pomocí neurálního spojení jsem si ho rychle prošla. To byla další výhoda duplikantího těla. „Rozvědka prohlašuje, že se jim podařilo vypnout staniční obranné systémy, které obnášely nulové štíty třetí třídy a kompletní aerokosmickou obrannou síť.“

„Začíná to být zajímavé, ano?“ ozval se Novak.

„Zvládneme proletět štítem?“ zamumlala Lopezová.

„Ty se bojíš, že se rozplácneme o blbej nulovej štít?“ povzdechl si Riggs. „Jasně, že jím zvládneme proletět. Štít nemá dost velkou sílu, aby odrazil něco tak velkýho, jako–“

„To nemá, ale hacknuli obrannou síť,“ prohlásil Feng, „a to je něco, co nás zastavit rozhodně dokáže…“

Kolem stanice byly rozmístěné laserové baterie, které se už natáčely, aby sledovaly blížící se cíle. Feng měl pravdu – Černé spirále se nějak podařilo hacknout automatický obranný systém stanice. Mimo útočných lodí Lynx vypustil Bainbridge k základně i výsadek robotických stíhaček – automatických dronů, vlastně lehkých zásahových lodí, které nesly omezený rozsah útočných zbraní. Stíhačky už narazily na odpor. Ve chvíli, kdy se dostaly na dosah obranné sítě Daktaru, stávaly se z nich malé, ale jasně zářící hvězdy. Laserové baterie mířily přesně.

„Nic nemá možnost přistát,“ pronesla Lopezová.

Uprostřed obranné sítě byl malý, nepravidelně tvarovaný asteroid – šedivý a plný prachu. Na několika místech vypadal jako obrovská plástev. Pohyboval se tak pomalu, že to prostým okem ani nebylo pozorovatelné. Rychle jsme se blížili a já si všimla tří přistávacích věží na jeho povrchu. Šlo o věže Jedna, Dva a Tři – primární vstupní body jednotlivých týmů. Věže byly vlastně dokovací platformy navržené tak, aby u každé mohl zakotvit tucet i víc kosmických lodí.

„Už se někdo dostal dolů?“ zeptal se Feng téměř neochotně. Jeho předchozí nadšení z nové mise rychle vyprchávalo. Nahradilo ho procitnutí do reality, která nám všem slibovala velice brzkou smrt.

„Ne,“ odpověděla jsem, zatímco jsem rychle projížděla sdílená data. „Zdá se, že ne…“

V tu chvíli jsem obdržela aktualizované hlášení. Dva týmy už se stáhly – což znamenalo, že jejich duplikanti zemřeli a operátoři se vrátili zpátky do svých skutečných těl na palubě Bainbridge. Jistě, zásahová loď měla náhradní duplikanty a jejich nahrazení tak nic nebránilo. Problémem ale byl omezený počet transportních lodí a Lynxy, které nesly tyhle dva týmy, byly ztracené. Navíc tu hrál roli i faktor času. Pokud se situace nezmění, byly dva týmy mimo hru. Jasné záblesky na temném pozadí znamenaly smrt dalších dvou duplikantích týmů – jejich transportní lodě byly zničené dřív, než se stihly dostat k základně. Blízký vesmír zaplavily rychle chladnoucí trosky a nejbližší útočné lodě i automatizované stíhačky se musely rozptýlit, aby se jim vyhnuly.

Vysílačka v uchu mi zapípala – příchozí zpráva.

„Zde velení Bainbridge,“ pronesl známý hlas, Heinrich. Vyžíval se v tom, že komunikoval s jednotlivými týmy. Mikromanagement ho očividně bavil a on rád kontroloval činnosti všech duplikantích týmů pod jeho velením. „Všem jednotkám, oblast je horká. Než se dostanete na stanici, očekávejte tuhý odpor.“

„Nemusel by říkat, co už víme,“ protočil Novak panenky. „Je to FUBAR*, ano?“

„Situace na stanici je nestálá,“ pokračoval Heinrich. „Právě aktualizujeme taktické cíle. Je to horší, než jsme mysleli. Nemusím snad říkat, že Brána nesmí padnout do nepřátelských rukou.“

Kamery Lynxu se při pokusu o přeostření na fragmentí Bránu zasekly. Nedokázaly zachytit oblast za základnou – oblast jakoby mimo realitu, namodralou a bez hvězd. Na jejím okraji tančily paprsky světla. Dokonce i když byla Brána nečinná, neustále vyzařovala vlny exotické energie.

„A rozhodně nesmíme dopustit, aby blabla…“ zparodoval Riggs Heinrichův hlas.

Velice stručně řečeno byla každá Brána červí dírou – tunelem v časoprostoru spojujícím dva vzdálené body. Brány byly dávno opuštěnou mimozemskou technologií vytvořenou Fragmenty – civilizací strojů, která z tohoto sektoru Mléčné dráhy odešla už před tisíciletími. Brány mohly způsobit revoluci v cestování vesmírem. Mohly nabídnout okamžité přesuny pomocí fragmentí Sítě. Spoustu z nich jsme už našli a zabezpečili, stejně tak jich ale spousta zůstávala neobjevena. Chápala jsem, proč velitelství nechce, aby Černá spirála ovládala jednu z funkčních fragmentích Bran…

Dostala jsem další hlášení ve chvíli, kdy za námi explodoval jeden z transportérů. Další a další duplikantí týmy se stahovaly. Víc než polovina původního výsadku už byla neutralizovaná. Naše loď vibrovala, třásla se. Do boku nám narazil kus trosek.

„Kurva!“ zaječela Lopezová. „Dostali jsme to.“

Anonymní pilot v kokpitu – duplikant, stejně jako my ostatní – začal řvát souřadnice. Druhý pilot – tedy pilotka – aktivovala zbraňové systémy a v letové dráze lodi se objevily světlice.

„Provádím protiopatření,“ oznámila. „Vícenásobné ohrožení!“

„Uklidněte se,“ houkl Riggs. „Zkuste zabrat za–“

„Budete muset vypadnout,“ zařval na mě pilot a natáhl si dýchací masku. „Takovýhle poškození nezvládnu kompenzovat.“

„Ale my máme hlídkovat!“ hádala se Lopezová. „Měli jsme přistát na druhé straně základny!“

Jaká to ironie, že ještě před pár minutami si právě Lopezová stěžovala na naše zařazení na hlídku. Naneštěstí nebyl čas se tím teď bavit.

„To řekni jim!“ zaječela druhá pilotka a mávla rukou k displejům v kokpitu. „Ti teroristi určitě ví, jak–“

Než stihla dokončit větu, prorazil pancéřované sklo paprsek tvrdého světla. Muselo jít o střelu z laserové sítě. Paprsek prošel tělem druhé pilotky, pak jejím sedadlem a vyletěl bokem lodi.

„Kontrola těsnosti obleků!“ nařídila jsem.

I když jsem byla zatížená průzkumným oblekem, zmítala mnou unikající atmosféra. Naštěstí jsem byla připoutaná.

„Padáme,“ oznámil pilot. „Zde Lynx Šest, připravuji se ke stažení–“

Obraz za průhledem kokpitu nepřestával divoce rotovat.

„Připravit se na náraz,“ vyhrkla jsem. „Tohle bude ostrý.“

„Slyšeli jste ji,“ pronesl Riggs ke zbytku týmu. „Bude to houpat.“

Proletěli jsme laserovou palbou. Náš Lynx se bouří trosek a šrapnelů řítil k čekajícímu asteroidu.

* FUBAR – Fucked Up Beyond All Repair – Naprosto nenapravitelně v prdeli

KAPITOLA TŘETÍ

ZÁKLADNA DAKTAR

Navzdory obecnému přesvědčení má nouzové přistání ve vakuu i své výhody. Jasně, je to drsné a pokud se v tom člověk chce šťourat, mohl by říct, že tu je vysoká pravděpodobnost, že ho nepřežije.

Sice bych ho nikomu přímo nedoporučila, ale má i své výhody.

Tak třeba – nic nehoří. A právě to nás pravděpodobně zachránilo ve chvíli, kdy havaroval náš Lynx.

Oba piloti byli duplikanti. Jejich těla byla speciálně upravená pro pilotování kosmických lodí, případně umírání při jejich pilotáži. Aerokosmické síly využívaly duplikanty nové generace, kteří sice nebyli ani zdaleka tak odolní, jako naši bojoví duplikanti, ale zato byli rychlí. Jejich reflexy byly dokonalé, doslova bleskové.

Druhá pilotka se stáhla – rozhodně neměla šanci se vzpamatovat z přímého zásahu laserovým paprskem. Hlavní pilot se ale zřejmě pokoušel o úhybné manévry do posledního možného okamžiku, protože se mu těsně před nárazem podařilo zvednout čumák Lynxu. Bylo to sice nesobecké, ale také to poslední, co udělal. Ve zlomku následujícího okamžiku se rozlomila konstrukce kokpitu a rozervala pilota ve dví. Následovalo jeho okamžité stažení. Lynx – teď už bez pilotů – vyryl do asteroidu kilometrovou brázdu.

Za méně než dvě sekundy jsme zastavili. Obklopil nás mrak šedivého prachu, který se okamžitě začal snášet na loď.

Další asi dvě sekundy mi trvalo, než jsem si uspořádala rozházené myšlenky.

„To dobré přistání, ano?“ zavrčel Novak do komunikátoru.

„To dobré přistání,“ odpověděla jsem automaticky. Racionálně uvažující část mého mozku měla problém se srovnat s tím, že stále žiju.

„Nejsme mrtví, ano?“ ozval se zase Novak. „To dobré.“

„Přežila jsem horší,“ oznámila jsem.

Mé duplikantí tělo viselo v bezpečnostních popruzích, čelo jsem měla opřené o vnitřní část helmy. Diagnostika obleku okamžitě vše zkontrolovala a lékařská sada se postarala o drobná zranění, která jsem utrpěla. Lékařská technologie patřila k tomu nejlepšímu, co se montovalo do bojových obleků, a tak moje zbroj přesně věděla, jestli podávat utlumující nebo povzbuzující přípravky. Kdybych byla ve svém skutečném těle, nejspíš by teď ze mne byla roztřesená troska. V duplikantím těle je to ale o něčem jiném. Cítila jsem, jak mi drogy rychle pronikají do těla a vracejí mě k plnému vědomí.

Kabinu zaplavovalo červené světlo z nouzového osvětlení. Zbytek členů týmu se svíjel v popruzích. Mikrogravitace asteroidu jako by na nás téměř nepůsobila. Útočná loď se zastavila pod úhlem čtyřiceti pěti stupňů a nepříjemně se kymácela.

„Všichni živí?“ zeptala jsem se.

„Kriste…“ ozval se Riggs. „Radši jsem měl pilotovat sám.“

Na kanálu se ozval další hlas. Lopezová. Ječela. „Zasekla jsem se!“

Myšlenkou jsem poručila obleku: POVZBUZOVAČ. HNED.

Feng vystřelil ze sedačky a vřítil se mi do zorného pole. Nervózně sebou poškubával. „Pomůžu ti.“

Nohy Lopezové byly uvězněné pod schránkou na zbraně, která na ni spadla. Když ji ale Feng zvedl, bylo jasné, že Lopezové nic vážného není. Riggs se přidal a Lopezová byla během chvilky venku. Pak se jí do žil vlil povzbuzovač a Lopezová se znatelně zklidnila. Stabilizovaly se i její životní signály.

„My-myslela jsem, že jsou zlomené,“ vykoktala.

„Zůstaň v klidu, kemo sabe,“ řekla jsem. „Máme před sebou ještě dlouhou cestu.“

Můj HUD se restartoval a poskytl mi souhrn naší situace. JEDNOTKA BOJESCHOPNÁ, hlásil mi. Dingové byli – dost překvapivě – všichni v jednom kuse.

„Bojeschopná znamená, že můžeme dokončit misi,“ řekla jsem si a vyprostila se z bezpečnostních popruhů. „Všichni vstávat a ven! Riggsi, rozdej zbraně.“

Riggs otevřel schránku se zbraněmi a začal jednotlivým členům týmu házet brokovnice. Pohledem jsem přelétla po A600, která letěla kolem. Byla to slušná zbraň – taktická brokovnice určená k boji v prostředí s rizikem vzniku podtlaku. Velitelství chtělo základnu Daktar nepoškozenou a proražení jejího vnějšího pláště plasmovým pulzem se tak neshodovalo se zadáním. Proto nás vybavili brokovnicemi a fragmentačním protipěchotním střelivem.

„Musíme odsud zmizet,“ pronesl Feng. „Co tu tak vidím, motor nejspíš brzo vybouchne.“

Stál ve dveřích do kokpitu. Ten byl teď nekrytý a oba piloti leželi na hlavním panelu. Ani z jednoho nezbylo víc než rozmáznutý rudý flek v kombinéze.

Lopezová se zašklebila. „Podívejte se, jak vypadají.“

„Chce někdo zkontrolovat, jestli se Lopezová cestou neposrala?“ zeptal se Novak.

Riggs přikývl. „Obleky jsou utěsněné. Smrad tak zůstane uvnitř…“

„Vyližte mi,“ prohlásila Lopezová. „Oba dva.“

„Kdykoli budeš chtít, Senátorko,“ odpověděl Novak.

„Stačilo,“ rozkázala jsem. „Mrtvým je to jedno, Lopezová, a pokud nechceš skončit jako oni, musíme odsud zmizet. Riggsi, dělej svoji práci a dostaň nás ven.“

„Rozumím,“ odpověděl Riggs. „Novaku! Otevři průchod. Lopezová, kryj ho.“

Rus kopl do zadní přístupové rampy Lynxu. Průzkumné obleky měly k dispozici posilovače, které ještě zvyšovaly fyzickou sílu duplikantího těla. Sice se nedaly srovnávat s těmi, které byly součástí bojových zbrojí, přesto ale byly dost silné. Rampa povolila a odhalila pohled na nehostinnou krajinu asteroidu.

„Do formace, za mnou,“ přikázala jsem a vyskočila z vraku. „Musíme se dostat pryč!“

Feng klopýtl na rampě a pak se zarazil. Zvedl brokovnici a pozoroval horizont.

„Takhle to tu mělo vypadat?“ zeptal se. „Jak zkurvená válečná zóna!“

I ostatní se zarazili.

Bylo těžké nenechat se tím pohledem ohromit. Vypadalo to jako velkolepý ohňostroj. Obranná síť stanice rychle likvidovala letku vyslanou z Bainbridge. Ze stíhaček i výsadkových lodí zůstávaly jen rozžhavené kusy kovu. Ty jako smrtící déšť dopadaly na povrch asteroidu. A to až nepříjemně blízko k naší pozici. Tahle mise se na plný plyn řítila do sraček.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Odpadlík.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.