Drizzt Do’Urden

v nakladatelství FANTOM Print

TEMNÝ ELF

Legenda o Drizztovi 1: Domovina

Legenda o Drizztovi 2: Vyhnanství

Legenda o Drizztovi 3: Útočiště

PLANINA LEDOVÉHO VĚTRU

Legenda o Drizztovi 4: Magický krystal

Legenda o Drizztovi 5: Stříbrné prameny

Legenda o Drizztovi 6: Rubínový klenot

DROWŮV ODKAZ

Legenda o Drizztovi 7: Odkaz

Legenda o Drizztovi 8: Bezhvězdná noc

Legenda o Drizztovi 9: Obklíčeni temnotou

Legenda o Drizztovi 10: Cesta k úsvitu

TEMNÉ STEZKY

Legenda o Drizztovi 11: Tichá čepel

Legenda o Drizztovi 12: Páteř světa

Legenda o Drizztovi 13: Mečové moře

LOVCOVY ČEPELE

Tisíc orků

Osamělý drow

Dva meče

FANTOM Print

2012

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podoba se skutečnými osobami, ať žijícími, nebo ne, je čistě náhodná.

Kniha je chráněna autorským zákonem USA. Jakákoli reprodukce nebo neautorizované užití textu či kreseb je zakázáno bez písemného souhlasu Wizards of the Coast, Inc.

Loga FORGOTTEN REALMS a WIZARDS OF THE COAST jsou chráněnými obchodními známkami patřícími Wizards of the Coast, Inc.

Všechny postavy Wizards of the Coast, jména i výrazně jim podobná jména jsou obchodními známkami patřícími Wizards of the Coast, Inc.

U.S., CANADA, ASIA, EUROPEAN HEADQUARTERS

PACIFIC & LATIN AMERICA Hasbro UK Ltd.

Wizards of the Coast, Inc. Caswell Way

P:O: Box 707 Newport, Gwent NP9 0YH

Renton, WA 98057-0707 GREAT BRITAIN

+1-800-324-6496

Navštivte www.wizards.com

Copyright © 2004 Wizards of the Coast, Inc.

Práva na české vydání vlastní FANTOM Print

Cover art Todd Lockwood

Translation Kateřina Niklová

ISBN 978-80-7398-625-4 (ePub)

ISBN 978-80-7398-626-1 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Předehra

Světlo pochodní působilo v neústupné temnotě trpasličích jeskyní uboze. Jejich kouř dráždil Delly Kurtiové oči a hrdlo stejně, jako neustálé reptání a stížnosti lidí ve velké společné místnosti dráždily její nervy. Správce Regis milostivě vyhradil těmto zdánlivým nevděčníkům, uprchlíkům z osad, které vyplenil král Obould se svými orky při tažení na jih, řadu rozlehlých komnat.

Delly si připomněla, že by ty lidi neměla soudit. Všichni utrpěli bolestné ztráty, v mnoha případech přežil z vyvražděné rodiny jen jediný člen, a z jedné zmasakrované osady zbyli dokonce jen tři lidé! A přestože se Regis s Bruenorem snažili jim pobyt co nejvíce zpříjemnit, zdejší podmínky nebyly určené pro člověka.

Ta myšlenka Delly těžce zasáhla, ohlédla se proto přes rameno po svém dítěti, Colson, které – konečně! – usnulo v kolébce. Vedle děvčátka seděla Koti Bednářová, žena s vyzáblými údy a vlasy jako sláma, které se oči zavíraly pod tíhou velké ztráty. Paže měla zkřížené na hrudi a kolébala se vpřed a vzad.

Delly věděla, že vzpomíná na vlastní zavražděné dítě.

To strašlivé pomyšlení donutilo Delly vystřízlivět. Colson nebyla doopravdy její, Delly ji neporodila. Ale adoptovala ji stejně jako Wulfgar, který přijal Delly za společnici na cestách a za manželku. Delly ho ochotně, dokonce dychtivě následovala do Mitrilové síně a považovala se za dobrého, štědrého člověka, protože se nesnažila zkrotit jeho dobrodružného ducha a stála mu vždy po boku, a to bez ohledu na vlastní tužby.

Dellyin úsměv byl spíše smutný než radostný. Bylo to patrně poprvé, co o sobě mladá žena přemýšlela jako o dobré a štědré osobě.

Ale stěny trpasličího domova se nad ní zavíraly.

Delly Kurtiovou by nikdy nenapadlo, že bude teskně vzpomínat na Luskan, kde žila divoce a nevázaně, po většinu času byla napůl opilá a každou noc trávila v náruči jiného muže. Přemýšlela o Morikovi, báječném milenci, a o Arumnovi Gardpekovi, majiteli hostince, který pro ni byl jako otec. Přemýšlela o Josim Kalovi a zjišťovala, že jí vzpomínky na jeho přihlouplý úsměv přinášejí jistou úlevu.

„Ale ne, chováš se hloupě,“ zamumlala si pro sebe.

Potřásla hlavou, aby vzpomínky zahnala. Teď žila s Wulfgarem a s ostatními. Trpaslíci z klanu Válečného kladiva byli dobrý lid. Sice se často chovali výstředně, vždy ale byli milí, třebaže mnohokrát prostě a hravě absurdní, pod drsným zevnějškem však měli srdce ze zlata. Někteří se odívali do příšerných zbrojí, jiní měli divná, směšná jména a většina nosila divoké, nevzhledné plnovousy, klan ale přijal Delly se srdečností, jakou nikdy dřív nepoznala, možná jen u Arumna. Chovali se k ní, jako by byla jednou z nich, nebo se o to aspoň snažili, přesto ale byli odlišní.

O tom nebylo pochyb.

Rozdíly mezi lidmi a trpaslíky byly jako dusný vzduch v jeskyních – který se s postupem času stane ještě víc nedýchatelným, protože obě brány Mitrilové síně byly zavřené a zabarikádované.

„Ach, jak ráda bych zase na tváři cítila vítr a slunce!“ zvolala žena na opačné straně místnosti, jako by četla Dellyiny myšlenky, a zvedla do vzduchu láhev s medovinou.

Po celé komnatě zdvihli lidé korbely a přicvakli si v přípitku. Delly si uvědomila, že všichni jsou už zase napůl opilí. Nezapadali sem a pití je nejen zbavovalo bezmocné frustrace, zároveň otupovalo i strašlivé vzpomínky na Obouldovo tažení osadami.

Delly zkontrolovala Colson a vydala se mezi stoly. Souhlasila, že se o lidi postará, protože mohla využít zkušeností, které získala jako číšnice v Luskanu. Cestou zachytávala útržky hovorů, které jí ulpívaly v mysli a trhaly na kousky zbytky spokojenosti v jejím srdci.

„Zřídím si kovárnu v Stříbroluní,“ prohlásil jeden muž.

„Pcha, Stříbroluní!“ odsekl jiný a drsným dialektem jí připomněl trpaslíka. „V Stříbroluní žije jenom banda tančících elfů. Běž do Sundabaru. Snadněji se uživíš ve městě, kde lidi vědí, jak obchodovat.“

„Stříbroluní nás spíš přijme,“ namítla žena u dalšího stolu. „A prý je i hezčí.“

Delly jednou slyšela někoho skoro stejnými slovy popisovat Mitrilovou síň a ta v mnoha ohledech dostála své pověsti. Způsob, jakým ji Bruenor a jeho klan přijali, byl rozhodně vřelý, tedy trpasličím způsobem. A Mitrilová síň byla na pohled stejně úchvatná jako přístav v Luskanu, to jistě. Delly ale brzy zevšedněla.

Zamířila přes místnosti zpátky ke Colson, která sice stále spala, začala ale chraplavě pokašlávat jako všichni lidé v zakouřených tunelech.

„Jsem správci Regisovi a králi Bruenorovi vděčná, to jo,“ říkala jedna žena, jako by jí zase četla myšlenky, „ale tohle není místo pro člověka!“ Zvedla láhev. „Takže do Stříbroluní nebo do Sundbaru!“ zvolala a mnozí zavýskli. „Nebo kamkoli jinam, kde uvidíme slunce a hvězdy!“

„Do Everlundu!“ vykřikl další muž.

V jednoduché kolébce vedle Delly Kurtiové znovu zakašlala Colson.

A vedle děvčátka se dál kolébala Koti Bednářová.

ČÁST PRVNÍ
ORCKÁ CTIŽÁDOST

Hledím na kopec, na kterém až na křik ptáků panuje naprosté ticho. Kromě ptáků na něm totiž nezůstalo nic živého. Ptáků, kteří krákorají a švitoří a vyzobávají mrtvým oči z důlků. Vrány nekrouží, než dosednou na bojiště poseté padlými. Letí jako včela za květinou, rovnou k cíli, když před sebou mají tak báječnou hostinu. Společně s hmyzem, deštěm a neutuchajícím větrem čistí krajinu.

A také spolu s časem. Čas běží neustále. Dny, roční období a roky plynou.

Když je po všem, zůstanou jen kosti a kamení. Křik utichne a pach vyčpí. Krev je smyta. Nažraní ptáci s sebou při odletu odnesou vše, co dělalo padlé válečníky jedinečnými.

Zůstanou jen kosti a kamení, aby se promíchaly. Až vítr a déšť rozdrolí kostry na drobné kousky a čas většinu z nich pohřbí, zbytky rozpoznají už jen ti nejvšímavější pozorovatelé. Kdo si bude pamatovat padlé a to, co získali za cenu obrovských ztrát na obou stranách?

Při pohledu do tváře trpaslíka uprostřed bitvy byste řekli, že výtěžek stojí za tu námahu, že válčení je, alespoň trpaslíky, považováno za vznešenou věc. Trpaslíci si ničeho neváží víc než boje, kterým mohou pomoct příteli; váže je loajalita a sdílená i prolitá krev.

A tak se dá říct, že pro jednotlivce je to dobrý způsob, jak zemřít, příhodný konec čestného života, anebo dokonce života, který hodným udělá právě tato poslední, konečná oběť.

Nemohu si ale pomoct a musím přemýšlet ve větších souvislostech, o všeobecném náhledu. Jaká je obecná cena a zisk? Dosáhne Obould něčeho, čím vyváží stovky, možná tisíce padlých válečníků? Získá něco trvalého? Bude vzdor trpaslíků na útesu stát Bruenorovi v konečném důsledku za to? Nemohli se trpaslíci prostě stáhnout do Mitrilové síně, do tunelů, které se dají mnohem snadněji bránit?

A za sto let, až ze všeho zůstane jen prach, bude to vůbec někoho zajímat?

Uvažuji, co živí ohnivé obrazy slavných bitev, které hoří v srdcích tolika rozumných národů, a především toho mého. Hledím na masakr na svahu a vidím nevyhnutelnou prázdnotu. Představuji si bolestivý křik. Slyším, jak umírající válečníci v posledních okamžicích života křičí jména svých milovaných. Vidím padat k zemi věž s mým nejdražším přítelem na vrcholu. Hmatatelné zbytky, suť a kosti, sotva stojí za bitvu, přemýšlím ale, jestli neexistuje něco méně hmatatelného, a přesto většího. Anebo je to všechno – a toho se obávám nejvíce – jen přelud, který nás znovu a znovu žene do války?

A když vzpomínky na válku vyblednou, nutí nás snad nějaká naše část chtít být součástí něčeho velkého tak moc, že odhodíme ticho, klid, běžný život i mír? Považujeme mír za nudný a samolibý? Možná v nás neustále doutnají uhlíky války, které pod kontrolou drží jen ostré vzpomínky na bolest a ztrátu, a když se rány zahojí a vzpomínky vyblednou, oheň se znovu probudí k životu. V menším měřítku jsem to viděl i sám na sobě, když jsem si přiznal, že nejsem stvořený pro pohodlný, všední život, že se jen s větrem na tváři, stezkou pod nohama a s dobrodružstvím před sebou cítím doopravdy šťastný.

Ano, zvolil jsem si tuto cestu, podle mého názoru ale jde o něco docela jiného, protože si s sebou neberu celou armádu, jako to udělal Obould. V případě orckého krále je třeba zvážit morálku jeho jednání, které končí kostmi mezi kameny. Ochotně odpovídáme na volání do zbraně, do boje, za slávu, ale co bude s těmi, kteří padnou za oběť naší žízni po velikosti?

Kdo si bude pamatovat ty, kdo tu padli? Co nahradilo ztráty na obou stranách?

Kdykoli ztratíme milovanou osobu, jsme nevyhnutelně odhodlaní nikdy na ni nezapomenout a pamatovat si ji po zbytek života. Ale živí žijí přítomností a ta si někdy žádá všechnu pozornost. A jak roky běží, přestaneme na ty, kdo odešli před námi, vzpomínat každý den nebo i desetiden. A to s sebou přináší pocit viny, protože když nebudu na Zaknafeina, na svého otce a učitele, který se pro mě obětoval, vzpomínat já, pak kdo? A jestli na něj všichni zapomenou, možná zmizí jednou provždy. S léty se pocit viny zmenší, protože zapomínáme důsledně, kyvadlo našich sobeckých myšlenek se zhoupne na opačnou stranu a my si budeme blahopřát k tomu, že si jednou za čas vzpomeneme! Vina ale zůstane, protože jsme sobci až do konce. Je to pravda individualismu, kterou nemůžeme popřít. Nakonec všichni, každý z nás, vidíme svět vlastníma očima.

Poznal jsem rodiče, kteří se krátce poté, co se jim narodilo dítě, začali bát vlastní smrtelnosti. Tyto obavy mívá v prvních letech života dítěte každý rodič. Nebojí se ale o dítě – třebaže ani tento strach se nedá popřít – nýbrž spíše sám o sebe. Který otec by akceptoval svoji smrt, kdyby dítě nebylo dost staré na to, aby si ho pamatovalo?

Protože kdo jiný by měl v kostech mezi kamením vidět tváře? Kdo jiný by si měl pamatovat jiskru v oku, které vyklovali mrchožrouti?

Přál bych si, aby vrány zakroužily a odnesl je vítr, aby tváře navždy zůstaly a připomínaly nám bolest. Než trubky začnou svolávat armádu na cestu za slávou, než vojáci rozdupou kosti mezi kameny, ať nám tváře padlých připomenou, jakou cenu zaplatíme.

Krví potřísněné kameny nutí člověka vystřízlivět.

A krákání vran působí jako varovné znamení.

Drizzt Do’Urden

1
Pro lásku mýho syna

„Musíme postupovat rychleji!“ prohlásil lidský muž už aspoň posté to dopoledne, tak to aspoň připadalo více než čtyřicítce trpaslíků, kteří šli v řadách kolem něj. Galen Fjord do zakouřených, pochodněmi osvětlených tunelů vůbec nezapadal. I na člověka byl vysoký a malý, podsaditý, vousatý lid převyšoval o dobrou hlavu a ramena.

„Poslal sem dopředu zvědy a ti postupujou tak rychle, jak jenom můžou,“ odpověděl generál Dagna, veterán mnoha bitev.

Starý trpaslík se protáhl, narovnal stále statná ramena, špinavě žlutý vous si zastrčil za silný kožený opasek a upřel na Galena pořád ostrý zrak, před kterým trpaslíci klanu Válečného kladiva uhýbali už mnoho, mnoho desetiletí. Dagna byl veleváženým velitelem, co si kdo pamatoval, déle, než byl Bruenor králem, dokonce už před tím, než stínový drak Zlolesk a jeho duergaři dobyli Mitrilovou síň. Dagna získal moc svými činy, jako válečník a polní velitel, a nikdo nezpochybňoval jeho schopnost vést trpaslíky do těžkých bitev. Mnozí očekávali, že právě Dagna bude velet obraně na útesu nad Strážcovým údolím, že mu bude dána přednost dokonce i před ctihodným Banakem Těžkou kovadlinou. Když se tak nestalo, trpaslíci počítali s tím, že se Dagna stane správcem Mitrilové síně, když Bruenor ležel na smrtelném loži.

Obě pozice byly Dagnovi opravdu nabídnuty, a to těmi, kdo k tomu byli oprávněni. On ale odmítl.

„Přece byste nechtěl, abych zvědům řek, že maj běžet rychleji a prozradit se trolům a podobný havěti, že ne?“ zeptal se Dagna.

Galen Fjord se zhoupl na patách, ale nemrkl ani neustoupil. „Chci, abychom postupovali tak rychle, jak jen to bude možné,“ odpověděl. „Moje město je v obležení, možná už bylo dobyto, a na jihu, venku nad těmihle zpropadenými tunely, může být spousta lidí ve velkém nebezpečí. Myslel bych si, že to pro trpaslíky, kteří tvrdí, že jsou naši sousedé, bude dostatečnou motivací.“

„Já nic netvrdim,“ odvětil Dagna rychle. „Já dělám jenom to, co vode mě chtěj můj správce a můj král.“

„A padlí vás vůbec nezajímají?“

Několik trpaslíků se po Galenově neomalené otázce ostře nadechlo, vědělo totiž, že hrdý Dagna přišel sotva před několika desetidny o jediného syna. Dagna se na muže dlouze a tvrdě zadíval, pohřbil bolest, která ho ponoukala vztekle odseknout, a připomněl si, kde je jeho místo a jaké má povinnosti.

„Jdem tak rychle, jak jenom můžem, ale jesli chcete jít rychlejc, poslužte si a děte napřed. Povim zvědům, aby vás bez vokolků pustili. A až najdem vaše tělo vohladaný trolama, třeba půjdem i dál. Lidi z Nesmé, pokaď vůbec ňácí přežili, třeba zachráníme i bez vás.“ Dagna se odmlčel a ještě chvíli na Galena Fjorda upřeně hleděl, aby mu dokázal, že to myslí naprosto vážně. „Ale taky třeba ne.“

To Galena trochu zklidnilo. Hlasitě zafuněl, otočil se a za hlasitého dupání vykročil tunelem.

Dagna byl rázem u něj a pevně ho chytil za paži.

„Trucujte si, jak chcete,“ pravil trpaslík, „ale potichu.“

Galen se vyprostil z Dagnova ocelového sevření a opětoval mu podmračený pohled.

Několik trpaslíků okolo obrátilo oči v sloup a přemýšlelo, jestli Dagna tomu hlupákovi rozbije nos a prostě ho nechá ležet na zemi. Až donedávna se tak Galen nechoval. Padesát trpaslíků s ním před mnoha dny vyrazilo z Mitrilové síně, protože je správce Regis požádal, aby udělali pro obležený lid z Nesmé, co budou moct. Postupovali rychle a bez problémů, dokud je v tunelech nenapadla skupina trolů. Byli nuceni dát se na útěk a na povrch vystoupili až daleko na jihu, na okraji velkých Trolích blat, podle Galena Fjorda se ale dostali příliš daleko na východ. Zamířili proto zpět na západ, kde našli další tunely. Přes Galenovy protesty Dagna rozhodl, že družině bude lépe pod ochranou podzemních chodeb. Tunely vedly spíše hlínou než skálou, ze stropu visely chuchvalce kořenů a černou zeminou se plazila havěť, takže se v ničem nepodobaly chodbám, kterými se vydali z Mitrilové síně na jih. To jen zhoršilo Galenovu už tak špatnou náladu. Tunely byly užší a nižší, což trpaslíci považovali za dobrou věc, hlavně s ohledem na to, že měli v patách obrovské, ošklivé troly, Galen ale musel jít polovinu času v předklonu.

„Dost na starocha tlačíte,“ poznamenal mladý trpaslík Ráz Udatné kladivo, když se zastavili, aby si odpočinuli a najedli se. S Galenem seděli stranou od hlavní skupiny, v širším místě s vyšším stropem, kde si Galen mohl trochu protáhnout nohy, nijak to ale nezlepšilo jeho náladu.

„Moje věc je…“

„Všichni vo ní víme a všichni do jednoho s váma soucítíme,“ ujistil ho Ráz. „My cítíme k Mitrilový síni to samý co vy k Nesmé, vo tom nepochybujte.“

Ráz se snažil Galena uklidnit, ale nedařilo se mu to, Galen naopak pohrozil trpaslíkovi prstem tak těsně před obličejem, že se Ráz musel držet zpátky, aby mu ho prostě neukousl.

„Co vy víte o mých pocitech?“ zavrčel Galen. „Znáte snad mého syna, který se možná právě teď třese zimou? Anebo už je možná mrtvý a lezou po něm trolové? Znáte snad osud mých sousedů? Víte…“

„Generál Dagna právě přišel vo svýho chlapce,“ přerušil ho Ráz a Galen se zarazil.

„Menoval se Dagnabit,“ pokračoval Ráz. „Mocný válečník a věrný chlapík jako všichni vostatní z jeho rodu. Padl při útoku vorcký hordy na Mělčinu, kde bránil svýho krále a kamarády až do hořkýho konce. Byl to Dagnův jediný syn a vypadalo to, že to dotáhne stejně daleko jako jeho táta. Ještě dlouho vo něm budou trpasličí bardi zpívat. To asi ale nezchladí Dagnovu rozbouřenou krev ani to nezalepí puklinu v jeho starým srdci. A pak se vobjevíte vy, krátkověký zelenáč, a dožadujete se tohohle a támhletoho, jako by vaše potřeby byly důležitější než ty trpasličí. Pcha, snažil sem se vás brát takovýho, jaký ste. Snažil sem se na to dívat z vašeho pohledu. Ste ale dost otravný, a jesli nezavřete tu svoji nevymáchanou hubu, skončíte zadupaný do země, namísto abyste ještě někdy uviděl svůj domov.“

Galen Fjord se zakoktal a zůstal ohromeně sedět.

„Vyhrožujete mi? Jezdci z Nesmé?“ vyhrkl nakonec.

„Řikám vám jako přítel nebo nepřítel – to musíte rozhodnout vy sám – že nepomáháte ani sobě, ani svýmu lidu, když se s Dagnem na každý zatáčce v tunelu hádáte.“

„V tunelu…“ vyplivl paličatý muž. „Měli bychom jít pod otevřeným nebem, abychom slyšeli volání lidí nebo viděli světlo ohňů!“

„Anebo se vocitli ve vobklíčení armády trolů, a nebyla by to fajn vůně?“

Galen Fjord si odfrkl a mávl rukou. Ráz to vzal jako znamení, vstal a vydal se pryč.

Na chvíli se ale zastavil, ohlédl se přes rameno a varoval ho: „Chováte se, jako byste byl mezi nepřáteli nebo někým, kdo je vám podřízený. Jesli jsou všichni v Nesmé tak pitomí – dost pitomí na to, aby nepoznali přítele vochotnýho pomoct – pak možná trolové dělaj celýmu světu laskavost.“

Galen Fjord se roztřásl a Ráz napůl očekával, že se na něj muž vrhne a uškrtí ho.

„Přišel jsem za vámi do Mitrilové síně jako přítel!“ namítl dost hlasitě na to, aby upoutal pozornost trpaslíků, kteří se shlukli okolo Dagny v hlavní komnatě o kus dál v tunelu.

„Přišel ste do Mitrilový síně, protože ste nás potřeboval, nic ste nenabíd, jenom si stěžoval a žádal víc, než sme mohli dát,“ opravil ho Ráz. „A správce Regis a celý klan i tak přijal vodpovědnost, kerá z přátelství vyplývá – ne břemeno, ale vodpovědnost, vy hlupáku! Nejsme tu proto, že Nesmé něco dlužíme, a nejsme tu, protože bysme vod Nesmé něco chtěli. I někdo jako vy by měl konečně pochopit, že sme tu všichni ze stejnýho důvodu. Abysme našli vašeho syna a vostatní z vašeho města živý a zdravý.“

Jeho slova donutila Galena zaváhat, a než se mohl rozhodnout, jestli zaječí nebo zaútočí, překulil se Ráz na nohy, pohrdavě si odfrkl a mávl mozolnatou rukou.

„Co dybyste nedělali takový randál?“ ozval se generál Dagna a zamračil se na ně.

„Teď běžte,“ řekl Ráz Galenovi a znovu mávl. „Přemýšlejte vo tom, co sem vám řek, anebo ne – to je jenom na vás.“

Galen Fjord pomalu odstoupil od trpaslíka a zamířil k většímu hloučku uprostřed rozlehlejší jeskyně. Šel bokem, jako by si chránil záda před útokem slov, která musela rozhodně bolet.

Ráz tomu byl rád už kvůli Galenu Fjordovi a městu Nesmé.

* * *

Hbitý a elegantní Tos’un Armgo se tiše pohyboval nízkou chodbou, v zubech svíral šipku a v ruce nůž se zubatým ostřím. Temný elf byl rád, že se trpaslíci vrátili zpět do podzemí. Pod otevřeným nebem se cítil zranitelný a odhalený. Ozval se zvuk, který ho přiměl zastavit se a skrčit, jeho mrštná postava přitom dokonale splynula s výstupky a prohlubněmi kamenité stěny. Přitáhl si blíž své piwafwi, magický drowský plášť, který ho dokázal schovat před většinou pátravých pohledů, obličej otočil ke kameni a vykoukl jedním okem.

Uběhlo několik okamžiků. Tos’un se uvolnil, protože slyšel, že se trpaslíci vrátili k obvyklé rutině, jedli a rozprávěli spolu. Mysleli si, že v tunelech jsou v bezpečí, byli přesvědčeni, že troly nechali daleko za sebou. Který trol by je dokázal sledovat celé dva dny, které od střetu uběhly?

Trol ne, jak Tos’un věděl, a to pomyšlení vyloudilo na jeho tváři úsměv. Trpaslíci totiž nepočítali s tím, že jejich hrubé, zvířatům podobné nepřátele budou doprovázet dva temní elfové. Vystopovat je a zavést dvouhlavého trola jménem Profit a jeho smrdutou bandu zpátky do tunelů nebylo pro Tos’una nic těžkého.

Drow se ohlédl zpátky do míst, kde jeho společnice, kněžka Kaer’lic Suun Wett dřepěla na balvanu u stěny a čekala. Dokonce ani Tos’un by si jí nevšiml, protože se zahalila do piwafwi, když ale postřehla, že se otočil, napřáhla k němu ruku.

Sejmi hlídku, řekla mu složitou znakovou řečí drowů. Zajatec by se nám hodil.

Tos’un se zhluboka nadechl a instinktivně sáhl pro šipku, kterou držel v zubech. Její hrot byl smočený v drowském jedu, v paralyzujícím lektvaru, jehož obrovské síle dokázal odolat málokdo. Kolikrát za posledních několik let už slyšel od Kaer’lic a zbývajících dvou členů jejich malé družiny podobný rozkaz, stal se totiž nejzručnějším v unášení osob k výslechu, obzvláště když patřily k větší skupině.

Tos’un zaváhal, pak zvedl volnou ruku, aby ji Kaer’lic viděla, a odpověděl: Je to nutné? Jsou bdělí a je jich hodně.

Kaer’lic ihned pohnula prsty: Chci vědět, jestli se jedná o osamělou skupinu, nebo o předsunutý voj armády Mitrilové síně!

Tos’un znovu sáhl po šipce. O podobné věci se s Kaer’lic nehádal. Mezi drowy, dokonce i ve skupině tak vzdálené konvencím velkých měst Temných říší, jako byla ta jejich, stály ženy nad muži a kněžky Pavoučí bohyně Lloth, jako byla Kaer’lic, stály nad všemi ostatními.

Zvěd se otočil, přikrčil se u země a začal se plížit k cíli. Zastavil se, když jeden z trpaslíků zvýšil hlas a pustil se do hádky s jediným člověkem v družině. Drow se přesunul na místo, odkud měl dobrý výhled, a čekal.

Brzy nato několik trpaslíků o kus dál v tunelu dvojici nabádalo, aby se ztišila, a trpaslík poblíž Tos’una něco zabručel a mávnutím poslal člověka pryč.

Tos’un se naposledy ohlédl a zaposlouchal se, až jeho citlivé uši zachytily dunění kroků Profitovy blížící se válečné družiny.

Pomalu se dal do pohybu. Jako první udeřil levou rukou a vrazil trpaslíkovi šipku do ramene, poté pohnul pravou a zubatým ostřím přejel trpaslíkovi po krku. Klidně ho mohl zabít, dal si ale pozor, aby nepřeřízl žádnou tepnu. Stejnou techniku použil už při útoku na trpaslíky u Surbrinu. Zranění by nakonec přivodilo smrt, oběť ale bude umírat hodně dlouho a Kaer’lic tak bude moct zasáhnout a několika zaklínadly, kterými ji obdarovala Pavoučí královna, zachránit tomu mizernému stvoření život.

Zajatec si ale určitě bude přát, aby mu dovolili zemřít, pomyslel si Tos’un.

Trpaslík se rychle pohnul a otevřel ústa, aby vykřikl, drow ho ale připravil o hlas, proto se alespoň pokusil zasadit ránu a bránit se, ale ochromil ho jed. Ze smrtelné rány mu prýštila krev, trpaslík se zhroutil na zem a Tos’un se odplížil z dohledu.

„Pcha, pořád si velká huba!“ ozvalo se od hlavní družiny. „Seď klidně, dobře, Rázi?“

Tos’un dál ustupoval.

„Rázi?“ Volání znělo naléhavěji.

Tos’un se vmáčkl do kouta, schoulil se a pod kouzelným pláštěm byl prakticky neviditelný.

„Rázi?“ vykřikl trpaslík před ním a Tos’un se usmál vlastní chytrosti, věděl totiž, že hloupí trpaslíci si určitě budou myslet, že jejich otrávený společník je mrtvý.

Družina se dala do pohybu, trpaslíci vyskakovali a sahali po zbraních a Tos’una napadlo, že Kaer’ličino rozhodnutí získat zajatce může přijít Profita a jeho troly draho. Cenou za drowův útok byla ztráta momentu překvapení.

Díky tomu byl celý útok pro temného elfa ještě sladší.

* * *

Několik trpaslíků zavolalo na Ráze, ale nejhlasitěji zazněl křik Bonerbáše Železného čepce, který byl jejich padlému společníkovi nejblíže.

„Troli!“ zařval, a sotva si jeho společníci uvědomili, co křičí, sami ty mizerné bestie ucítili.

„Zpátky k vohni!“ křikl generál Dagna.

Bonerbáš zaváhal, protože byl sotva krok od chudáka Ráze. Místo aby ustoupil, vyrazil vpřed a popadl přítele za límec. Otočil ho a ostře se nadechl, protože uviděl jasně rudou čáru na jeho krku. Trpaslík byl ochablý, nevnímal.

Bonerbáš věřil, že Ráz je mrtvý nebo brzy bude.

V tu chvíli uslyšel troly, vzhlédl a uvědomil si, že se k Rázovi brzy přidá v Moradinových síních.

Bonerbáš couvl, zvedl sekyru, sekl zuřivě napříč a zanechal na pažích nejbližšího, nízko sehnutého trola hluboké rány. Trol klopýtl do strany, ještě než ale mohl upadnout na zem, vylétl vpřed, povalený dvojicí trolů, která zaútočila rovnou na Bonerbáše.

Trpaslík znovu sekl a dal se na útěk, za rameno ho ale chytil pařát. Bonerbáš v tu chvíli pochopil, jak děsivou sílu nestvůry mají, odlétl totiž dozadu, přetočil se ve vzduchu a vrazil do nohou pevných jako kmeny stromů. Zuřivý trpaslík se přesto začal ohánět sekyrou a podařilo se mu zasadit několik ran. Trolové ale byli všude okolo, mezi ním a Dagnou a ostatními, a chudák Bonerbáš neměl kam utéct.

Jeden trol se po něm natáhl a on mu sekl po ruce takovou silou, že ji uťal v lokti. Trol zavyl a uskočil dozadu, když se ale trpaslík pokusil odkulit stranou, vztyčil se nad ním ten největší a nejošklivější trol, jakého kdy Bonerbáš spatřil, ohavný netvor se dvěma hlavami, který se na něj křenil ze dvou zkroucených obličejů. Hrábl po něm a Bonerbáš sekl.

Nic ale nezasáhl a pochopil, že padl do léčky, než ale stačil sekyru znovu zvednout, objevila se nad ním obrovská noha, dupla na něj a přimáčkla ho ke kameni.

Bonerbáš se snažil vzdorovat, nic však nezmohl. Snažil dýchat, ale tlak byl příliš velký.

* * *

Trolové se protlačili kolem dvou padlých trpaslíků a generál Dagna mohl jen vrčet a tiše se proklínat za to, že dovolil, aby nepřátelé jeho družinu zaskočili. Hlavou mu letěly otázky a kletby. Jak jen je mohli hloupí, smrdutí trolové sledovat zpátky do tunelů? Jak mohli brutální netvoři najít cestu na místo, které Dagna považoval za bezpečné pro zastávku na jídlo?

Zkušený velitel ale rychle ovládl myšlenky a vzápětí už štěkal rozkazy a stavěl válečníky do řady. Jako první ho napadlo stáhnout se do hlubších tunelů, aby donutil troly ještě víc ohnout hřbet, ale trpasličí instinkty mu radily, aby zůstal, kde je, s ohněm po ruce. Poručil trpaslíkům, aby postavili obrannou linii na opačné straně táborového ohně. Sám Dagna pak vedl protiútok a stál uprostřed přední řady o pěti trpaslících, která udeřila na troly a odmítla ustoupit před jejich tlakem.

„Držte si je vod těla!“ křičel opakovaně a mlátil do nepřátel válečným kladivem. „Drť je!“ řekl trpaslíkovi vedle, který se oháněl sekyrou. „Nesekej do nich, pokaď to znamená, že tak získaj jediný krok vpřed!“

Druhý trpaslík pochopil, že musí za každou cenu udržet oheň. Obrátil sekyru v ruce a začal do nejbližšího trola bušit plochou stranou zbraně, aby ho zahnal zpátky.

Všech pět trpaslíků udělalo totéž, Galen Fjord se postavil za Dagna a začal do trolů sekat dlouhým ostrým mečem. Věděli ale, že se neudrží dlouho, protože za předními řadami se kupili další a další trolové a početní převahou tlačili trpaslíky zpátky.

Dagna věděl, že jsou ztracení, proto rozzuřeně zařval a praštil trola, který se po něm natahoval, tak silně, až mu urval ruku v lokti.

Trol ale jako by si utržené paže vůbec nevšiml, dál se šinul vpřed a Dagna si uvědomil svoji chybu. Příliš se rozmáchl a odhalil se.

Trol však najednou uskočil a Dagna se přikrčil a překvapeně vykřikl, zezadu totiž přilétla první pochodeň, kterou na troly zaútočil Galen Fjord. Muž se natáhl přes skrčeného Dagna a bodl po trolovi hořící pochodní. Jak netvor před ohněm prchal!

Trolové byli mocní protivníci a říkalo se – a byla to pravda – že když rozsekáte trola na sto kusů, výsledkem bude stovka nových trolů, protože z každého kusu vyroste úplně nový tvor. Měli ale jednu slabinu, o které všichni v Říších věděli: jejich regeneraci zastavil oheň.

Trolové neměli oheň rádi.

Dagnovi a čtyřem trpaslíkům v přední řadě podali zezadu další pochodně a trolové ucouvli, jen ale o krok.

„Kupředu, za Ráze a Bonerbáše!“ zvolal Dagna a všichni trpaslíci zavýskli.

Najednou se ale zvolání: „Trolové v tunelech!“ ozvalo i z druhé strany a další varovný výkřik zazněl přímo za Dagnou.

Všechny tunely byly zablokované. Dagna ihned pochopil, že trpaslíci jsou obklíčeni a nemají kam utéct.

„Jak sme hluboko?“ křikl generál.

„Ze stropu visí kořeny,“ odpověděl jeden trpaslík, „takže nemůžem být moc hluboko.“

„Takže nás dostaňte ven!“ poručil starý trpaslík.

Trpaslíci uprostřed zmenšujícího se kruhu se ihned pustili do práce. Dva popadli třetího a zvedli ho i s krumpáčem nahoru, aby mohl začít kopat do stropu.

„Podpalte jednoho!“ zařval Dagna a věděl, že věrní kamarádi ihned pochopí.

„A pošlete ho na vostatní!“ přidali se ostatní trpaslíci.

„Galene Fjorde, ty se postav do díry!“ zařval Dagna na člověka.

„Co to děláte?“ zeptal se muž. „Bojuj dál, dobrý trpaslíku, protože nemáme kam utéct!“

Dagna bodl pochodní a trol, který stál před ním, uskočil dozadu. Trpaslík se rychle otočil a strčil do Galena.

„Votoč se, hlupáku, a dostaň nás vodsaď!“

Zmatený Galen se zdráhavě otočil a zrovna v tu chvíli se kousek nalevo od ohně objevilo ve stropě denní světlo. Dva trpaslíci, kteří drželi toho s krumpáčem, zabrali a vyhodili kamaráda nahoru. Chytil se okraje díry a vyškrábal se nahoru na povrch.

„Čistý!“ oznámil.

V tu chvíli Galen pochopil jejich plán, pospíšil si k díře a ihned začal trpaslíky zvedat. Po každém se ale musel zastavit, protože trpaslíci mu dolů podávali další dřevo na podpal.

Dagna kývl, vybízel svoji linii k ještě většímu úsilí. Pětice trpaslíků bojovala zuřivě a brilantně a koordinovala pohyby tak, aby se žádný z trolů nemohl přiblížit. Na druhou stranu ale nezískávala ani žádné území a Dagna v hloubi srdce věděl, že jeho společníci, Ráz a Bonerbáš, musí být mrtví.

Houževnatý starý trpaslík zatlačil ponuré myšlenky do koutku mysli a nedovolil si vydat se cestou žalu, který cítil pro ztraceného syna. Soustředil se na vztek a zoufalou situaci, dál útočil, bušil válečným kladivem a mával pochodní. Žár za jeho zády sílil, jak trpaslíci přikládali do ohně. Budou muset založit skutečný požár, pokud se mají dostat na povrch všichni.

„K zemi!“ zakřičel někdo na Dagna a jeho linii.

Pětice trpaslíků se vrhla dopředu, zuřivě zaútočila a donutila troly o krok couvnout. Pak opět uskočila dozadu a vrhla se na zem.

Trpaslíkům létaly nad hlavami hořící klády a křoví a padaly na troly, kteří zběsile uskakovali z cesty.

Dagnovi přesto pokleslo srdce, protože za zmatkem, který se mezi troly rozpoutal, leželi jeho dva druhové a oba byli mrtví, tím si byl jistý. Spolu se čtveřicí kamarádů se stáhl skoro až pod díru a ke Galenovi, který dál vyzvedával trpaslíky nahoru.

Tunel byl čím dál víc zakouřený, jak dolů otvorem padaly klády a roští. Zástup trpaslíků odklízel otop z cesty a házel ho do ohně. Roští – hlavně borovicové větve – rychle vzplálo a s jeho pomocí tak mohli zahánět zpátky nejbližší troly, klády pak házeli do ohně, vytahovali z něj ty hořící a vrhali je do nepřátelských řad. Trpaslíci se postupně obklopili stěnami z plamenů, které nepříteli bránily přiblížit se.

Jejich řady řídly, jak se další a další trpaslíci škrábali na povrch, kam je do náruče čekajících druhů zvedal neúnavný Galen. Počet trpaslíků se zmenšil natolik, že jich bylo už příliš málo na obranu, a celý ústup tak nabral ještě zběsilejší rychlost.

Trpaslík vedle Dagny ho vybídl, ať jde, ale starý šedovous odmítl a postrčil trpaslíka do čekajících paží Galena Fjorda. Jeden po druhém mizeli nahoru dírou a obranná linie se zmenšovala.

Galen podal Dagnovi obrovskou plápolající větev, trpaslík si ji vzal a výměnou podal muži svoje kladivo. Dagna zvedl kládu vodorovně před sebe a s řevem vrazil mezi troly. Plameny mu spalovaly ruce, ale trolům ubližovaly ještě víc. Netvoři zakopávali jeden o druhého, aby uhnuli divokému trpaslíkovi z cesty. Dagna se ohnal a hodil hořící kládu mezi ně. Pak se otočil a rozběhl se zpátky k místu, kde čekal Galen. Muž si dřepl a spojil ruce před sebou. Dagna mu do nich skočil, Galen se dostal pod díru a zvedl ho nahoru.

Dagna se vyškrábal ven a Galen se instinktivně obrátil, aby se postavil útoku trolů, který musel následovat, trpaslíci se ale natáhli dolů otvorem a chytili Galena pevně za předloktí.

Muž se vznesl do vzduchu za křiku: „Vytáhněte ho ven!“

Hlavu a ramena už měl venku a na okamžik si myslel, že to zvládl.

Vtom ale ucítil, že ho za nohy popadly ruce s drápy.

„Táhněte, pitomci!“ řval generál Dagna, přihnal se k nim, chytil Galena za límec, zaryl paty do země a vší silou zabral.

Muž vykřikl bolestí. Vytáhli ho kousek z díry, ale zase do ní zapadl, jako by byl lanem ve hře na přetahovanou.

„Podejte mi pochodeň!“ zvolal Dagna, a když se k němu přiřítil trpaslík s hořící větví, pustil Galena a ten málem zmizel v díře.

„Chyťte mě za nohy!“ poručil Dagna a oběhl Galena.

Když ho dva trpaslíci pevně chytili za kotníky, vrhl se generál po hlavě a s pochodní před sebou do díry za vzpouzejícím se Galenem – který vzápětí vyjekl, jak se o něj hořící pochodeň otřela.

Galen znovu zoufale vykřikl, protože ho pochodeň popálila na nohou, najednou byl ale volný. Trpaslíci vytáhli Galena s Dagnou z díry. Jeden z trolů vstal a vrhl se do otvoru, Dagna ale neustoupil. Starý trpaslík mlátil trola hořící větví a držel ho dál od díry, dokud ostatní nerozdělali větší oheň a neshodili hořící chrastí dolů.

Nato přivlekli těžší klády a vrazili je do otvoru, aby jej zatarasili, pak společně ucouvli a lapali po dechu.

Vzápětí se ale ozval výkřik, který je donutil dát se znovu do pohybu, hořící zátaras totiž troly nezastavil. Začali si kopat vlastní únikovou cestu a ostrými drápy trhali zem na kusy.

„Seřaďte se a padáme vodsaď!“ zařval Dagna a společně se rychle rozběhli otevřenou krajinou.

Mnozí trpaslíci potřebovali pomoc, a dva museli dokonce nést, ale když se spočítali, zjistili, že přišli jenom o dva bojovníky: o Ráze a Bonerbáše. Přesto si nikdo nemyslel, že by zvítězili.

2
Kosti a kamení

Hniloba a rozklad vyhrály a plížily se kolem kamení a balvanů na krví zalitém svahu hory. Z nafouklých mrtvol se v ranním chladu kouřilo, odplývaly z nich poslední zbytky tepla a životní energii odnášel věčně kvílící, bezcitný vítr.

Drizzt Do’Urden se procházel dolní částí bojiště a přes ústa a nos si uvázal kus látky, aby se ochránil před zápachem. Skoro všechna těla v té části bitevního pole patřila orkům, z nichž mnohé zabil obrovský výbuch, který překlopil horský hřeben do prostoru vedle místa, kde probíhala hlavní bitva. Onen výbuch proměnil noc v den, plameny vyšlehly do výšky tisíce stop a do vzduchu vylétly tuny a tuny sutě, která zasypala netvory a rozmačkala je.

„Budu muset nahradit o jednu zbraň méně,“ pravila Innovindil.

Drizzt se ke své elfské společnici otočil a změřil si ji. Povrchová elfka si taky zakryla obličej, nijak to ale nezmenšilo její krásu. Přes šátek na Drizzta hleděly světle modré oči a stejný vítr, který čeřil zápach smrti, jí divoce cuchal dlouhé zlaté vlasy. Byla mrštná a ladná, každý její krok připomínal Drizztu Do’Urdenovi tanec, a dokonce ani břímě žalu nad ztrátou partnera a milence Tarathiela nedokázalo přikovat její nohy truchlivě k zemi.

Drizzt sledoval, jak se sehnula k povědomé mrtvole, k tělu Urlgena, syna Oboulda Mnohošípa, orckého netvora, který strašlivou válku rozpoutal. Urlgena zabila Innovindil, nebo lépe řečeno se nechtěně zabil sám, když ji udeřil hlavou a nabodl se na dýku, kterou elfka bleskurychle zvedla před sebe. Innovindil se zapřela nohou o nafouklý obličej mrtvého orckého velitele, vzala jílec dýky pevně do ruky a vyškubla ji. Skoro sebou ani netrhla, když se ještě víc sklonila, otřela čepel o košili mrtvého orka, přehodila si ji v ruce a vrátila ji do pochvy na kotníku.

„Nevyplenili bojiště, neokradli ani mrtvé trpaslíky, ani vlastní padlé,“ podotkla Innovindil.

Drizzt s Innovindil si toho všimli ještě dřív, než jejich pegas Červánek přistál na kamenitém svahu. Bojiště bylo úplně opuštěné, třebaže orci nebyli daleko. Dvojice je slyšela dole pod skálou, v Strážcově údolí, které vedlo k západní bráně Mitrilové síně. Drizzt věděl, že trpaslíci nezvítězili, přestože počet mrtvých orků mnohonásobně převyšoval množství těl jeho vousatých přátel. Nakonec orci zatlačili trpaslíky dolů do Strážcova údolí a zpět do Mitrilové síně. Orci za tento kus země draze zaplatili, ale získali ho. S ohledem na velikost orcké armády, která se shromáždila před zavřenou branou sídla klanu Válečného kladiva, si Drizzt prostě neuměl představit, že by trpaslíci získali území zpátky.

„Nedali se do plenění, protože bitva ještě neskončila,“ odpověděl Drizzt. „Orci si zatím neměli čas oddychnout, napřed totiž zatlačili trpaslíky zpátky do Mitrilové síně, pak se pustili do úprav terénu kolem západní brány tak, aby jim vyhovoval. Předpokládám, že se brzy vrátí.“

Pohlédl na Innovindil a zjistil, že rozrušená stojí před pozůstatky zvlášť brutální srážky a zírá dolů na hromadu těl. Věděl, proč je tak překvapená, ještě než k ní přistoupil a ověřil si, že právě tady se nepříteli odvážně postavili bojechtivci, proslulá Břichkuchačská družina. Zastavil se vedle elfky a trhl sebou při pohledu na ohavně rozcupovaná těla – muži Tibldorfa Pwenta nikdy nedělali nic polovičatě. A trhl sebou ještě víc, když v těsném shluku spatřil víc než tucet mrtvých trpaslíků. Padli společně, když jeden druhého bránili, což byl příhodný konec pro tak statečné válečníky.

„Jejich zbroj…“ začala Innovindil, pak ale potřásla hlavou a její výraz v sobě kombinoval překvapení, obdiv a odpor.

Víc říkat nemusela, protože Drizzt ji dobře chápal, zbroj Břichkuchačů často vyvolávala podobný zmatek. Tvořily ji překrývající se pláty s nabroušenými hranami, ze kterých trčely smrtící bodce, a dělala tak z Břichkuchačova těla zničující zbraň. Zatímco ostatní trpaslíci útočili krumpáči, bojovými sekyrami, válečnými kladivy či meči, Břichkuchači prostě útočili.

Drizzta napadlo, že by mohl prohledat okolí a podívat se, jestli mezi padlými není jeho starý přítel Tibldorf, pak se ale rozhodl to neudělat. Bude lepší, když si půjde dál svojí cestou. Počítání mrtvých bylo lepší nechat až na dobu po válce.

Tento přístup ospravedlňoval i Drizztovu neschopnost vrátit se ke klanu Válečného kladiva a postavit se skutečnosti, že všichni jeho přátelé zemřeli, že byli zabiti v Mělčině.

„Pojďme se podívat na hřeben,“ řekl. „Měli bychom zjistit, co výbuch způsobilo, než se vrátí Obouldovi poskoci, aby obrali mrtvé.“

Innovindil ochotně souhlasila a zamířila k roztříštěné skále.

Kdyby se s Drizztem přesunuli jen o dvacet kroků dál, k okraji skály nad Strážcovým údolím, objevili by výmluvnou formaci těl: orky ležící na hromadách po třech a s jedinou dírou vypálenou do hrudi.

Drizzt Do’Urden znal zbraň, která něco podobného dokázala, luk jménem Taulmaril, který patřil jeho přítelkyni Catti, o níž si myslel, že padla v Mělčině.

* * *

Trpaslík Nikvul se choulil na skále na východním svahu hory a bojoval s tak velkým zoufalstvím, že se obával, že tu ustrne, dokud ho nezabije hlad nebo zatoulaný ork. Čerpal útěchu z toho, že splnil úkol a jeho cesta na vrchol na východ od bojiště pomohla zvrátit průběh zuřícího konfliktu – alespoň natolik, že se Banakovi Těžké kovadlině podařilo dostat většinu trpaslíků dolů ze skály a do Mitrilové síně, než je dostihla postupující orcká horda.

Vyčerpaný trpaslík si přehrával okamžik triumfu znovu a znovu v mysli a bojoval tak se strachem a se současnými útrapami, které na něj těžce doléhaly. Zatímco bojiště halila tma těsně před úsvitem, vyšplhal na svah nad bojovníky a soustředil pozornost a zrcadlo, které nesl s sebou, na vycházející slunce. Když slunce vyšlo, nasměroval jeho odražený paprsek zrcadlem na protější svah, kde našel druhé zrcadlo, které tam zasadili do skály, a ozářil tak terč, na který se zaměřila Catti se svým magickým lukem.

Potom Nikvul sledoval, jak tmu prozářil plamen, který vyšlehl tisíc stop nad bojiště. A jako kruhy na rybníku nebo vítr ohýbající stébla trávy se od místa obrovského výbuchu rozlétla do stran vlna horkého větru a sutě a přelila se přes severní konec bojiště, kde se většina orků zrovna pouštěla do útoku. Padali po řadách a mnozí už nikdy nevstali. Útok byl prakticky zastavený, přesně jak trpaslíci doufali.

Takže Nikvul splnil úkol, ale už když odcházel, věděl, že jeho vlastní šance na záchranu jsou mizivé. Banak s ostatními určitě nebudou čekat na to, až sešplhá dolů – a i kdyby na něj byli ochotní počkat, jak by se Nikvul dostal přes houfy orků?

Když Nikvul trpaslíky opouštěl, věděl, že se vydává na sebevražednou misi, přesto ničeho nelitoval, neznamenalo to však, že by se nebál, když teď měl smrt na dosah.

Vzpomněl si na Dupa, na kamaráda z Felbaru. Před nedávnem vyrazili s několika společníky za jasného dne z citadely krále Emera Válečné koruny jako běžná kupecká karavana. A třebaže jeli jinudy než obvykle, protože se snažili najít nové obchodní cesty, které by naplnily truhlice krále Emera i jejich vlastní kapsy, rozhodně nečekali žádné skutečné problémy. A už vůbec nepředpokládali, že narazí na předvoj největší orcké armády, jakou kdo kdy viděl! Nikvul přemýšlel, co se asi s Dupem stalo. Padl v líté bitvě? Anebo se mu podařilo stáhnout se do Strážcova údolí a odtamtud do Mitrilové síně?

Ztracený trpaslík se krátce, bezmocně zasmál, protože si vzpomněl, že Dup byl původně odhodlaný Mitrilovou síň opustit a vrátit se se zprávami do citadely Felbar. Houževnatý, válkou zocelený a bojechtivý Dup chtěl posloužit jako posel mezi pevnostmi a neskonalou ironií bylo, že to byl právě Nikvul, kdo mu to rozmluvil.

„Si takový blázen, Nikvule,“ hlesl trpaslík do teskného větru.

Už když svoji řeč pronášel, nevěřil jí. S Dupem zůstali, protože byli přesvědčeni, že králi Bruenorovi a jeho lidu něco dluží, že válka je o solidaritě delzounských trpaslíků, o tom, že je třeba stát bok po boku a bojovat za společnou věc.

Ne, nebyl blázen, že zůstal, a nebyl blázen, že se dobrovolně přihlásil, dokonce trval na tom, že to bude on, kdo vezme zrcátko a půjde zachytit první paprsky úsvitu. Přece jen nebyl válečník. Přijal úkol dobrovolně a s očima dokořán, věděl ale, že jeho cesta může mít rychlý a krutý konec.

Trpaslík se zvedl na nohy. Ohlédl se přes rameno po Strážcově údolí a znovu zamítl nápad, že by se vydal tím směrem. Jistě, byla to nejrychlejší cesta k Mitrilové síni a do bezpečí, ale musel by projít rozlehlým orckým táborem. A i kdyby se mu to povedlo, trpaslíci zalezli do díry, zavřeli za sebou dveře a bylo nepravděpodobné, že by je v nejbližší době znovu otevřeli.

Proto se Nikvul rozhodl zamířit na východ. K řece Surbrin a snad, navzdory všemu, i dál.

Nedaleko něco uslyšel a představil si, že ho sleduje orcká hlídka, připravená vrhnout se na něj a ubít ho k smrti. Zhluboka se nadechl a udělal první krok.

Měl před sebou temnou cestu.

* * *

Drizzt s Innovindil zahnuli cestou k hřebeni, který vylétl do povětří, na jih, aby se dostali k Strážcovu údolí blízko místa, kde trpaslíci položili řadu kovových trubek. Potrubí vedlo ze dna rokle do tunelů, které se dříve táhly pod hřebenem. Samozřejmě že nechápali, k čemu sloužilo. Netušili, že trpaslíci přivedli podle pokynů gnóma Nanfudla z podzemních zásobáren na povrch přírodní plyny a naplnili jimi tunely pod nic netušícími obry a jejich katapulty.

Kdyby měla dvojice víc času na to sešplhat dolů a potrubí si dobře pohlédnout, začala by možná tajemství obrovské ohnivé koule rozplétat. V tu chvíli se však zdálo, že výbuch byl nejmenší z jejich starostí. Pod nimi totiž tábořila ta největší orcká armáda, jakou kdy spatřili. Kolem obelisků lemujících Strážcovo údolí se pohybovalo doslova moře tmavých postav, tisíce, desítky tisíc orků, a z jejich jednolité masy tu a tam trčela větší postava mohutného ledového obra.

Drizzt Do’Urden tlačenici pod sebou sledoval, objevoval další a další obrovité stvůry a tajil se mu dech, když si uvědomil, o jak nesmírně velkou armádu se jedná. Tam dole byly stovky obrů, jako by celá jejich populace odpověděla na volání krále Oboulda a opustila Páteř světa.

„Zažilo kdy Stříbrné pomezí temnější den?“ zeptala se Innovindil.

Drizzt se k ní obrátil, i když si nebyl jistý, jestli se jedná o skutečnou nebo rétorickou otázku.

Innovindil k němu otočila hlavu a zadívala se mu do levandulově fialových očí. „Vzpomínám si na to, jak Obould vystrnadil trpaslíky z citadely Felbar,“ řekla. „A jaký to byl temný den! Přesto se zdálo, že orcký král prostě vyměnil jednu díru za druhou. Třebaže jeho tažení těžce dolehlo na krále Emera Válečnou korunu a felbarské trpaslíky, nikdo ho nepovažoval za hrozbu pro celý kraj. Obould prostě využil příležitosti a zvítězil, všichni jsme ale očekávali, že jeho vláda bude trvat jen krátce, což se taky stalo. Ale tohle…“ Zmlkla, zavrtěla bezmocně hlavou a zadívala se na masivní orckou armádu dole v údolí.

„Většině trpaslíků z klanu Válečného kladiva se patrně podařilo utéct zpět do tunelů,“ pravil Drizzt. „A ujišťuji tě, že odtamtud se nedají jen tak vystrnadit. Klan Válečného kladiva v síni odrazil i útok samotného Menzoberranzanu. Pochybuji, že by na světě bylo dost orků na to, aby síň obsadilo.“

„Možná máš pravdu, ale záleží na tom?“

Drizzt na elfku zvědavě pohlédl. Chystal se zeptat, proč by na tom nemělo záležet, pak ale pochopil Innovindiliny obavy a otázku si nechal pro sebe.

„Ne,“ souhlasil, „armáda, kterou Obould shromáždil, se nenechá jen tak zahnat zpátky do hor. Napadne Stříbroluní, Everlund a možná i Sundabar… Citadely Felbar a Adbar a Mitrilovou síň. Zaútočí na elfy z Měsíčního lesa a na armádu markýze Elastula z Mirabaru. Celý sever se musí sjednotit a přispěchat Mitrilové síni v hodinu její nouze na pomoc.“

„A i pak bude cena, kterou zaplatíme, vysoká,“ odpověděla Innovindil. „Strašlivá.“ Ohlédla se po krvavém, mrtvolami posetém bitevním poli. „Bitva tady na skále nám bude připadat jako malá šarvátka a vrány Stříbrného pomezí ztloustnou.“

Zatímco mluvila, Drizzt se dál rozhlížel, všiml si proto pohybu dole na západě a rozpoznal jednotku orků šplhající vzhůru ze Strážcova údolí.

„Brzy dorazí orčtí mrchožrouti,“ řekl. „Pojďme odsud.“

Innovindil ještě chvíli hleděla dolů do Strážcova údolí.

„Nikde nevidím Svítání,“ podotkla. Myslela tím společnici pegase Červánka a klisnu svého partnera Tarathiela.

„Má ji Obould a vím jistě, že stále žije,“ odvětil Drizzt. „Dokonce ani ork by nezabil tak úžasného tvora.“

Innovindil ještě chvíli zírala dolů, pak lehce pokrčila rameny a znovu se otočila k Drizztovi. „Doufejme.“

Drizzt vstal, vzal ji za ruku a společně se vydali po rozlámané skále dolů na sever. Výbuch rozpáral hřeben a zanechal po sobě zjizvenou rokli. Čas od času narazili na spálené ostatky obra. Na jednom místě našli ohořelý katapult, který si navzdory silné tlakové vlně udržel tvar.

Všechno, co objevili, ale vedlo jen k dalším otázkám namísto k odpovědím a dvojice tak neměla nejmenší tušení, co pohromu způsobilo.

„Až najdeme cestu do Mitrilové síně, budeš se moct zeptat trpaslíků,“ pravila Innovindil, když na otevřené náhorní plošině daleko od bojiště čekali na návrat okřídleného Červánka.

Na elfčinu narážku, že se bude muset brzy vrátit do trpasličí pevnosti – a postavit se svým obavám – Drizzt jen tiše kývl.

„Možná zasáhli bohové,“ nadhodila elfka.

„Anebo Harpelovi,“ dodal Drizzt. Myslel tím rodinu výstředních, mocných kouzelníků – příliš mocných pro jejich vlastní dobro a ve většině případů i pro dobro všech v nejbližším okolí – z malé osady Dlouhé Sedlo, která ležela daleko na západě. Harpelovi přispěchali Mitrilové síni na pomoc už dřív a s Bruenorem a jeho lidem je poutalo dlouholeté přátelství. Drizzt je znal natolik dobře, aby věděl, že jestli mohl někdo nechtěně způsobit katastrofu, k jaké došlo na hřebeni, byl to podivínský klan zmatených lidí.

„Harpelovi?“

„Nechceš je znát,“ ujistil ji Drizzt ve vší vážnosti. „Stačí, když řeknu, že klan Válečného kladiva má velmi neobvyklé přátele.“

Sotva Drizzt ta slova vyřkl, uvědomil si jejich ironii a při pohledu na Innovindil, která se široce křenila, se usmál.

„Brzy se dozvíme pravdu,“ řekla. „Prozatím se ale musíme postarat o několik věcí.“

„O Svítání,“ souhlasil Drizzt a potřásl Innovindil rukou, kterou mu nabídla. „A o pomstu. Tarathielovi se bude odpočívat klidněji, až bude Obould Mnohošíp mrtvý.“

„Probodnutý mečem?“ zeptala se Innovindil a položila ruku na jílec své zbraně. „Anebo zaříznutý scimitarem?“

„Myslím, že scimitarem,“ odpověděl Drizzt bez zaváhání a pohlédl zpět na jih. „Mám v plánu zabít ho.“

„Takže za Tarathiela a Bruenora,“ řekla Innovindil. „Za ty, kdo zemřeli, a za dobro severu.“

„Anebo ho možná chci prostě zabít,“ opáčil Drizzt tak chladně a netečně, že se Innovindil zachvěla.

Nevěděla, jak má odpovědět.

3
Vášeň

S vrčením, které znělo spíše vztekle než vášnivě, se Tsinka Relikviářka překulila na Oboulda.

„Zahnal jste je do jejich tmavé díry!“ vřískala šamanka a třeštila oči tak strašlivě, že jí kolem tmavých zorniček vystupovalo zažloutlé bělmo a připomínala tak spíše karikaturu šílenství než cokoli jiného. „A teď je z té díry vyhrabeme!“

Král Obould Mnohošíp si podržel vzrušenou šamanku od těla, když se ho pokusila zakrýt svým rozechvělým tělem, a silnými, svalnatými pažemi ji zvedl ze slaměného lůžka.

„Mitrilová síň padne rukou Oboulda, který je Grúmš,“ nevzdávala se Tsinka. „A zakrátko vám bude znovu patřit i citadela Felbar. Dobudeme je všechny! Pozabíjíme Bruenorovy i Emerovy nohsledy! Vykoupeme se v jejich krvi!“

Obould pokrčil lehce rameny a odstrčil šamanku stranou, pryč z postele. Mrštně přistála na zemi a rázem byla zpátky, v koutcích úst se jí přitom sbíraly sliny.

„Existuje něco, co by Obould, který je Grúmš, nedokázal dobýt?“ zeptala se a znovu si na něj vylezla. „Mitrilovou síň, Felbar… Adbar! Ano, Adbar! Všichni před námi padnou. Všechny trpasličí pevnosti na severu! A tu hrstku, kterou nesežereme, zaženeme na útěk. Zbavíme sever trpasličího prokletí!“

Obould vyloudil úsměv, spíše se ale kněžce vysmíval, než že by s ní souhlasil. Slyšel její řeč už dřív – vlastně ji slýchal pořád dokola. Od chvíle, kdy se západní brána Mitrilové síně zabouchla a uvěznila tak klan Válečného kladiva v díře, Tsinka a ostatní šamani se chvástali bláhovými nadějemi na dobyvatelské tažení celým Stříbrným pomezím i za jeho hranice.

A Obould jejich naděje sdílel. Netoužil po ničem jiném než znovu dobýt Citadelu mnoha šípů, kterou trpaslíci nazývali Felbar. Zároveň ale věděl, jak pošetilé by bylo vydat se tou cestou. Věděl už o nich celý kraj. Kdyby překročili Surbrin, museli by se postavit armádám Stříbroluní a Everlundu, elfům z Měsíčního lesa a také spojeným silám všech Delzounů na východ od hluboké, studené řeky.

„Jste Grúmš!“ řekla Tsinka. Vzala Obouldovu tvář do dlaní a hrubě ho políbila. „Jste bůh mezi orky!“ Znovu ho políbila. „Bojí se vás i sama Gerti Orelsdottr!“ zaječela a znovu ho políbila.

Obould se zakřenil, protože si vzpomněl na poslední setkání s princeznou ledových obrů. Gerti se ho opravdu obávala, nebo by aspoň měla, protože Obould ji v krátkém souboji porazil, povalil ji na zem a donutil ji odplazit se. Něco podobného se doposud nikomu nepovedlo a jen to všem, kdo souboj viděli a kdo o něm slyšeli, potvrdilo, že král Obould není obyčejný ork. Těšil se přízni Grúmše Jednookého, orckého boha, který mu požehnal silou a rychlostí, nezvyklou mrštností a také, jak věřil, větším porozuměním.

Ale možná jeho chápání nebylo vůbec nové. Možná za vším byla skutečnost, že Obould nečekaně snadno a s obrovskou mocí získal celé území mezi Páteří světa, Průsmykem padlých, řekou Surbrin a Trolími blaty a ocitl se tak v jiné, mnohem nadřazenější pozici, ze které pohlížel na svět.

„…do Mitrilové síně…“ říkala blábolící šamanka, když k ní Obould znovu obrátil pozornost. Očividně si všimla, že se jí opět věnuje, odmlčela se a vrátila se na začátek myšlenky. „Ještě před zimou musíme vniknout do Mitrilové síně. Musíme odtamtud klan Válečného kladiva vyhnat, aby se zvěsti o jeho porážce a hanbě roznesly ještě dřív, než sníh zatarasí průsmyky. Zimu strávíme v trpasličích kovárnách a zesílíme svoji zbroj a zbraně. S příchodem jara z nás bude nezastavitelná armáda, roztáhneme se po celém severu a zničíme každého, kdo se nám pošetile postaví do cesty!“

„Při zatlačení trpaslíků do podzemí jsme přišli o mnoho orků,“ připomněl Obould a pokusil se jí sebrat trochu větru z plachet. „Kamení zbarvila orcká krev.“

„Dobře prolitá krev!“ zavřeštěla Tsinka. „A zemřou další orci! Musí zemřít! První vítězství máme na dosah!“

„Už jsme ho dosáhli,“ opravil ji Obould.

„Pak máme na dosah druhé vítězství!“ zakřičela Tsinka. „Vítězství hodné toho, který je Grúmš. Zatím jsme obsadili jenom kamení a prázdnou zemi. Pořád jsme nezískali odměnu.“

Obould ji od sebe odstrčil na délku paží a otočil hlavu, aby ji lépe viděl. Znovu se třásla, nedokázal ale říct, jestli vášní nebo vzteky. Její nahé tělo se ve světle pochodní lesklo potem. Pletence svalů jí vystouply a chvěly se jako příliš napnutá pružina.

„Mitrilová síň musí ještě do zimy padnout,“ prohlásila Tsinka klidněji. „Ukázal mi to Grúmš. Tam na balvanu stál Bruenor Válečné kladivo, to on zastavil příliv orků a připravil nás o mnohem větší vítězství.“

Obould zavrčel jeho jméno.

„Krajem se rozneslo, že žije. Zdá se, že král Mitrilové síně vstal z mrtvých. Moradin vyzval Grúmše, copak to nechápete? Vy jste Grúmšův bojovník, o tom není pochyb, a král Bruenor Válečné kladivo je Moradinův. Vyřiďte to s ním, a rychle, než trpaslíci odpoví na Moradinovo volání stejně, jako orci odpověděli na Obouldovo!“

Její slova Oboulda těžce zasáhla, protože dávala větší smysl, než mu bylo milé. Nechtělo se mu napadnout Mitrilovou síň. Věděl, že si jeho armáda bude muset tvrdě vybojovat každou píď území. Mohl si dovolit tak děsivé ztráty, a přesto doufat, že zajistí zemi, ze které chtěl vytvořit své království?

Zpráva o Bruenorovi se ale skutečně roznesla mezi orky rychlostí požáru suché trávy hnaného větrem. Nebylo pochyb o tom, kdo vedl obrannou linii trpaslíků při jejich ústupu do síně. Byl to Bruenor, který měl padnout v Mělčině. Byl to Bruenor, který se vrátil z hrobu.

Obould nebyl hloupý a nemínil podcenit důležitost tohoto zvratu. Věděl, že svojí přítomností podporuje odhodlání vlastních válečníků – mohl snad Bruenor zapůsobit na trpaslíky méně? Obould nenáviděl trpaslíky víc než kterýkoli jiný národ, dokonce víc než elfy, ale hořké zkušenosti v citadele Felbar v něm vzbudily k podsaditému, vousatému lidu zdráhavý respekt. Felbar obsadil jen proto, že využil příležitosti a měl na své straně překvapení, pokud si ale Tsinka prosadí svou, bude muset s jednotkami napochodovat do dobře bráněné a připravené trpasličí pevnosti.

Dokázal nějaký národ na celém Torilu bránit domov lépe než trpaslíci?

Možná drowové, napadlo ho, a to pomyšlení ho přivedlo k úvaze o událostech na jihu, kde měli dva temní elfové pomáhat ošklivému Profitovi a jeho trolům při útoku na Mitrilovou síň z jihu. Obould si uvědomil, že pokud se přece jen rozhodne do Mitrilové síně vtrhnout, bude jejich pomoc klíčová k dosažení vítězství. Kdyby se Profitovi a jeho smrdutým bestiím podařilo odvést velkou část Bruenorových válečníků a alespoň trochu jejich pozornosti, odvážný útok na západní bránu Mitrilové síně by mohl Obouldovi umožnit vniknout dovnitř.

Orcký král pohlédl na Tsinku a uvědomil si, že se mu myšlenky odráží ve tváři. Křenila se totiž a tmavé oči měla plné touhy – po dobývání a po Obouldovi. Orcký král pokrčil paže, spustil Tsinku na sebe a přestal přemýšlet o plánech. Uchoval si ale v mysli obrázky mrtvých trpaslíků a hroutící se trpasličí brány, protože ty považoval za naprosto omamné.

* * *

Kvůli chladnému větru každé trhnutí ještě víc bolelo, ale Obould zaskřípal zuby a nohama pevně sevřel vzpírajícího se pegase. Bílé, koni podobné stvoření mělo svázaná křídla. Obould nemínil dovolit, aby s ním pegas vzlétl, protože nebyl ani zdaleka zkrocený. Obould viděl, jak lehce elf na pegasovi letěl, ale každý ork, který mu vyšplhal na hřbet, byl odhozen a častokrát i rozdupán, než stájníci dostali zvíře zase pod kontrolu.

Doposud byl každý ork svržen, každý až na Oboulda, který sevřel pegasovy boky stehny tak pevně, že ho zvíře nedokázalo shodit.

Pegas vykopl zadníma nohama a Obould se prohnul v zádech, hlavou trhl bolestivě dozadu a zaklonil ji tak, že viděl obráceně pegasova kopyta! Pevněji se chytil provazu, zavrčel a sevřel zvíře stehny tak silně, až ho napadlo, že mu zláme žebra.

Ale pegas se dál vzpínal; poskakoval, svíjel se a divoce kopal. Obouldovi se však podařilo najít v jeho zběsilém chování rytmus a postupně sebou trhal a škubal méně prudce.

Pegasovy pohyby se zpomalily a orcký král se zakřenil, protože si uvědomil, že se zvíře konečně unavilo. Na okamžik se uvolnil a zazubil se ještě víc, protože mu pegasovo divoké zmítání připomnělo Tsinku minulou noc. Odpovídající srovnání, pomyslel si chlípně.

A najednou letěl vzduchem, protože pegas se znovu nečekaně, divoce vzepjal a shodil Oboulda ze hřbetu. Přistál tvrdě na zemi, tváří dolů a celý zkroucený, zachroptěl ale a donutil se překulit, aby rychle získal zpět důstojnost, třebaže ještě nevstal. Vyplašeně se rozhlédl, protože ho napadlo, že by ho pád mohl v očích orků okolo snížit. A opravdu všichni nevěřícně zírali – nevěřícně nebo hloupě, nepoznal rozdíl – a taky tak překvapeně, že se nikdo ani nepokusil pegase chytit.

A proto se vyřítil na ležícího orckého krále.

Obould se zakřenil, vyskočil na nohy, rozpřáhl paže a hlasitým řevem pegase vyzval.

Ten se zprudka zastavil, odfrkl si a zahrabal kopytem do země.

Obould se rozesmál, uvolnil napětí a vykročil k pegasovi, jako by ho vyzýval k útoku. Tvor si přitiskl uši k hlavě a napjal se.

„Možná bych tě měl sníst,“ prohlásil Obould klidně, přistoupil až ke zvířeti a zadíval se mu zpříma do očí, což pegase ještě víc znervóznilo. „Ano, tvoje maso bude velmi křehké, tím jsem si jistý.“

Ork na pegase ještě chvíli upřeně zíral, pak se otočil, hlasitě se rozesmál a orci okolo zavýskli.

Jakmile si byl Obould jistý, že získal zpět ztracenou důstojnost, obrátil se k pegasovi a znovu si vzpomněl na Tsinku. A rozesmál se ještě hlasitěji, když si místo koňského obličeje představil tvář prudké, vášnivé šamanky. Nos a ostatní rysy se změnily, zdálo se mu ale, že až na bělmo kolem Tsinčiných duhovek zůstaly oči pegase vlastně stejné. Měly v sobě tentýž náboj i napětí. Stejně divoké, nekontrolované emoce.

Ne, nebyly totožné, uvědomil si Obould najednou, protože když se Tsinka svíjela, oči jí jiskřily vášní a extází, kdežto okřídlenému koni strachem.

Ne, ne strachem – Obould najednou pochopil – vůbec ne strachem. Pegas nebyl divoké zvíře, které potřebovalo zkrotit. Celé roky na něm jezdili elfové, jejichž nohy byly příliš hubené, než aby je na pegasovi udržely, kdyby se je rozhodl zlomit.

Pegasova prudkost nepramenila ze strachu, nýbrž z čiré nenávisti.

„Ach, ty chytré zvíře,“ zašeptal Obould a pegas nastražil uši a zase si je přitiskl k hlavě, jako by rozuměl každému slovu. „Jsi věrné pánovi a mě, který ho zabil, nenávidíš. Když se na tebe pokusím nasednout, nikdy se mnou nepřestaneš bojovat, že?“

Orcký král přikývl, přimhouřil oči a dobře si pegase prohlédl.

„Anebo ne?“ zeptal se a jeho mysl se vydala jiným směrem. Poprvé viděl celou situaci z pegasova pohledu.

Zvíře ho úmyslně ukonejšilo, když mu seděl na zádech. Zdánlivě se uklidnilo, a když se Obould uvolnil, opět zdivočelo.

„Nejsi tak chytré, jak si myslíš,“ řekl mu Obould. „Mělo jsi počkat, až bychom byli nahoře v oblacích, a teprve pak mě svrhnout dolů. Mělo jsi mě přesvědčit o tom, že jsem tvůj pán.“ Ork si odfrkl a napadlo ho, jak asi chutná maso pegase.

Stájníci brzy dostali okřídleného koně pod kontrolu a jejich velitel se otočil k Obouldovi a zeptal se: „Pojedete na něm ještě dneska, můj bože?“

Obould se nad směšným titulem uculil, třebaže by nikoho otevřeně neodrazoval od jeho používání, a zavrtěl hlavou. „Mám spoustu jiné práce,“ řekl.

Všiml si, že jeden z orků začal pegasovi hrubě svazovat nohy.

„Dost!“ poručil a orci strnuli. „Nakládejte s tím zvířetem jemně a s náležitou úctou.“

Orci se zatvářili nevěřícně.

„Najděte nové stájníky!“ vyštěkl Obould na velitele. „Od této chvíle se k tomu zvířeti budete chovat jemně. Už žádné bití!“

Obould ještě ani neskončil, když si uvědomil, jakou chybu udělal. Sotva orky rozptýlil, pegas se vzepjal, odhodil dva z nich stranou, tvrdě vykopl a nešťastníka, který mu svazoval zadní nohy, trefil přímo do čela. Ork odlétl dozadu, svíjel se na zemi a uboze kvílel.

Ostatní zareagovali instinktivně a chtěli zvíře ztrestat, ale Obould zařval: „Dost!“

Upřeně se zadíval na pegase, pak znovu na orckého velitele. „Všechna zranění, která na něm najdu, odneseš stejným dílem,“ slíbil.

Velitel se přikrčil a viditelně se roztřásl a Obould poznal, že jeho práce skončila. Střelil pohledem plným odporu po zraněném hlupákovi, který se pořád svíjel na zemi, a odešel.

* * *

Překvapení hlídkujících ledových obrů – všichni byli vysocí, pohlední a dobře stavění – nebylo o nic menší než to jeho orckých společníků, když je navzdory vřeštivým protestům Tsinky Relikviářky informoval o tom, že půjde navštívit Gerti Orelsdottr sám. Všichni věděli o zlé krvi mezi Gerti a Obouldem. Při jejich posledním setkání srazil Obould obryni k zemi, zostudil ji a urazil.

Obould držel hlavu vztyčenou a hleděl přímo vpřed – a dokonce si nevzal ani magickou přilbu, kterou mu šamani vyrobili. Obři se nad ním tyčili a mnozí byli vyzbrojení meči, které byly stejně velké jako orcký král. Jak se blížil ke vchodu do obrovské jeskyně, kterou si Gerti zvolila za provizorní rezidenci daleko od horského domova, její stráže se přesunuly a vytvořily před ním kordón. Ze všech stran se na něj mračily a šklebily děsivé bestie. Obři, které minul, se za ním otáčeli, následovali ho a uzavírali mu jedinou únikovou cestu.

Obould nechal velký meč v pochvě na zádech, vystrčil bradu, a dokonce se i sebevědomě zubil. Dobře věděl, že se vzdává fyzické výhody, ale musel to udělat, aby získal psychickou.

Všiml si poprasku uvnitř jeskyně, velkých siluet, které se pohybovaly všemi směry. A když vešel a jeho oči si přivykly náhlému přechodu z denního světla do záře několika pochodní, zjistil, že publikum, za kterým přišel, nemusí dlouho hledat. Gerti Orelsdottr, podle měřítek ledových obrů zároveň krásná i děsivá, stála v zadní části jeskyně a hleděla na něj s podezřívavostí a opovržením.

„Vypadá to, že jsi někde zapomněl družinu, králi Oboulde,“ řekla a orkovi se zdálo, že v jejím hlase slyší náznak hrozby.

Byl si ale jistý, že ho nenapadne. Porazil ji v boji, čímž ji zostudil, a její hanba by se ještě zvětšila, kdyby se mu pomstila tak, že by na něj poslala ostatní. Obould sice ledovým obrům úplně nerozuměl – jeho zkušenosti s nimi byly velmi omezené – věděl ale, že to jsou válečníci, a válečníci se téměř vždy pyšnili ctí.

Po Gertiiných slovech se mnoho obrů v jeskyni zasmálo a začalo si mezi sebou šeptat.

„Mluvím za tisíce,“ odpověděl orcký král. „Stejně jako madam Orelsdottr mluví za ledové obry v Páteři světa.“

Gerti se narovnala a přimhouřila velké modré oči – oči, které působily díky namodralému odstínu její kůže ještě modřeji. „Pak mluv, králi Oboulde. Čekají mě velké přípravy a nesmím marnit čas.“

Obould se uvolnil, protože chtěl působit co nejklidněji. Z mumlání okolo pochopil, že se mu to podařilo, což ho uspokojilo. „Dosáhli jsme velkého vítězství, madam Orelsdottr. Během tažení, jaké dosud nikdo neviděl, jsme obsadili celé severní země.“

„Naši nepřátelé proti nám zatím sotva něco podnikli,“ připomněla Gerti.

Obould to kývnutím připustil. „Prosím, neodepírej nám zásluhy,“ řekl. „Uzavřeli jsme brány Mitrilové síně. Nesmé je pravděpodobně zpustošeno a Surbrin zajištěn. Není správná chvíle na to, aby se naše spojenectví…“ odmlčel se, pomalu otočil hlavu a postupně se zadíval každému ledovému obrovi do očí.

„Madam Orelsdottr, hovořím za orky. Za desítky tisíc orků.“ Zdůraznil poslední působivý odhad. „Vy hovoříte za obry. Promluvme si v soukromí.“

Gerti zaujala postoj, který u ní Obould viděl už mnohokrát předtím, zčásti trucovitý, zčásti přemýšlivý. Založila si ruku v bok, natočila se tak, aby jí pěkně tvarované nohy vyklouzly z rozparku v bílých šatech, a našpulila rty, jako by trucovala nebo škádlila protivníka těsně před tím, než se natáhne a uškrtí ho.

Obould se uctivě uklonil.

„Pojď se mnou,“ vybídla ho Gerti, a když obr, který jí stál nejblíže, začal protestovat, umlčela ho jedním z nejzamračenějších pohledů, jaké kdy Obould spatřil.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dva meče.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.