Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Marko Kloos v nakladatelství

FANTOM Print

PRVNÍ LINIE

Smlouva na život

Evakuace

Blokáda

Dezerce

Ohnivá pole

Protiúder

Orders of Battle *

* Připravujeme, český název bude upřesněn

Copyright © 2018 Marko Kloos

Translation © Jakub Mařík

Cover © Chris McGrath

ISBN 978-80-7594-426-9 ePub

ISBN 978-80-7594-427-6 mobi

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

Pro Robin, Lyru a Quinna,

kteří jsou středem mé galaxie

PROLOG

Ve válce jsem strávil většinu svého dospělého života.

Když jsem byl ještě kluk, ve veřejných obytných čtvrtích se nedalo dělat nic jiného než se dostávat do potíží nebo sledovat síť. Protože mi příliš nešlo dostávat se z problémů, tak jsem místo běhání po ulicích četl knihy a viděl jsem spoustu seriálů.

Nejraději jsem sledoval vojenské seriály, které se opakovaly každý rok. Neměnná sestava herců, které jste znali lépe než vlastní rodinu, hrála drsné seržanty a důstojníky, kteří bojovali s Nepřítelem, jehož identita se měnila s každou sezónou. Dnes už vím, že některé seriály byly jen přehnaně patriotické kraviny, i když pár jich bylo drsnějších a vůči válečné mašinérii kritičtějších, ale všechny měly jednu věc společnou – na konci vždy čekalo vítězství. Mohlo být tvrdě vydřené a krutě za něj zaplatili, ale nikdy nebylo pochyb, že nad Nepřítelem zvítězí.

Ukázalo se, že ty seriály jsou jen hromada keců.

Skutečná válka probíhá úplně jinak. Ve skutečné válce se jasného vítězství obvykle nedočkáte. Někdy se střetnete s Nepřítelem a oba pak vyjdete z boje vyčerpaní, zakrvácení a psychicky zjizvení, aniž byste se mohli pochlubit vítězstvím, nemůžete ukázat na kousek země anebo splněný cíl a prohlásit, že právě tohle jsme získali za cenu životů tisíců padlých pěšáků a lodníků. Občas se obě strany prostě zastaví, protože jsme se vzájemně vyčerpali do bodu, když už nemůžeme bojovat dál, ale kdy jsme toho už obětovali příliš mnoho, abychom přijali porážku. Pak se vrátíme do svých rohů ringu a budeme sbírat síly na další kolo.

Přesně takový případ byl Mars.

Před třemi roky jsme se ho pokusili Dlouhánům vzít a oni se ho pokoušeli držet. Ani jeden z nás neuspěl, ale ani jeden z nás neutrpěl úplnou porážku. Během ofenzivy jsme ztratili víc jak deset tisíc vojáků. Dlouháni nás převezli, nechali nás příliš roztáhnout naše jednotky a pak se vynořili z připravených pozic vykopaných v marsovské skále, z rozsáhlé sítě tunelů táhnoucích se stovky kilometrů daleko. Sice jsme se z planety dostali včas, abychom zachránili přes polovinu našich vojáků, ale nezbylo nám dost času a munice, abychom ten den mohli pokračovat v boji. Nakonec jsme zabili tisíce Dlouhánů, shodili jsme atomovky na semenné lodě rostoucí pod povrchem, zničili jsme jim teraformátory a s pomocí stovek jaderných hlavic jsme se postarali, aby se Mars pro lidi i Dlouhány proměnil v peklo.

Doma nás nečekaly přehlídky v ulicích, nevysílaly se dojemné záběry ze zachraňování přeživších osadníků mariňáky z vesmírné pěchoty, hlavní třídou v Olympus City neprošel žádný slavnostní průvod. Dočkali jsme se jen pohřbů, složených vlajek a smutečních proslovů, deset tisíc opakování v celém Severoamerickém společenství a Sinoruské alianci. Neprohráli jsme, ale i do výhry jsme měli sakra daleko. Nájezdy však ustaly. Pokud jim zůstaly nějaké semenné lodě, ze Sluneční soustavy se stáhly, protože od Druhé bitvy o Mars naše jednotky nezahlédly ani jednu. Tři roky bez zaměřené dlouhánské lodě a někteří lidé si začínali myslet, že jsme je možná porazili nadobro, že jsme je zahnali tam, odkud přišli.

Většina z nás však zůstávala nohama na zemi a připravovala se na druhé kolo. SAS, SRA i všechny další světové aliance táhly za jeden provaz, i když jsme se u toho dál dohadovali jako jedna velká dysfunkční rodina. SAS přišlo o drahocenný Azincourt, ale Sino-rusové stále měli svůj Archangelsk a vylepšili jsme střely Orion, se kterými jsme smetli dlouhánskou flotilu shromážděnou nad Marsem. Naše mocenské bloky nahromadily obrovské zásoby zbraní hromadného ničení, ale ukázalo se, že s Oriony, jejichž pohon potřeboval stovky atomovek, by nám ty zásoby nakonec mohly dojít. Z uranu a plutonia se náhle stalo nedostatkové zboží a ze všech našich starých jaderných střel je teď palivo pro Oriony. Střely, které místo na pozemská města míří do vesmíru, jsou jedním z mála pozitivních důsledků dlouhánské hrozby.

Rozpočet SAS byl napjatý už před příchodem Dlouhánů. Dnes jsme na mizině. Evropská Unie a bohaté státy Pacifického kruhu naštěstí pochopily, že obrana Země je záležitostí všech a ne jen SAS a SRA. Díky tomu dostáváme nové vybavení a operační kapitál spolu s benefity sdíleného výzkumu a vývoje.

Cvičíme nové vojáky, abychom obnovili naše výsadkové jednotky. Příliv peněz ze zbytku světa jsme využili k přezbrojení, reorganizaci a vývoji nového vybavení, zatímco ani na okamžik nespouštíme oči z hvězd. Dlouháni už ve Sluneční soustavě možná nejsou, ale tam venku stále ovládají kolonie, které nám během let vzali. A já nepochybuji, že se s nimi střetneme znovu. Jedinou otázkou je, kdo si troufne zasadit první úder.

Splnil jsem svůj slib, že se po Marsu v roli flotilního poradce připojím k Lazarově brigádě, kde jsem cvičil jejich vojáky a rok a půl jsem se zapojoval do konfliktů ve VOČ. V minulosti jsem bojoval se SRA a Dlouhány na pustých planetách vzdálených třicet světelných let, ale těch osmnáct měsíců na Zemi bylo tvrdších a nebezpečnějších než cokoliv, co jsem tehdy viděl a dělal. Má práce ve flotile mohla být stejným dílem nebezpečná i ubíjející, ale když jsem se k ní konečně vrátil, připadal jsem si, jako by mě propustili z očistce. Některé věci, které jsem u Brigády viděl a udělal, budou až do konce života tížit mé svědomí. Ani Halleyová neví úplně o všem a já pochybuji, že bych se s ní o to břemeno někdy podělil.

Ale právě teď jsem zpátky a dělám to, k čemu mě vycvičili. Na Marsu jsou stále Dlouháni a já jsem součást úklidové čety a dupu na každého švába, který vyleze ze své temné díry, aby se proběhl na světle. Mars zpátky získat nemůžeme, ale to dřív zamrzne peklo, než bychom ho přenechali jim.

KAPITOLA 1

HLÍDKA NA OLYMPUS HIGHWAY

„Kontakt na relativních čtyřiceti stupních, kapitáne.“

Pilotovo upozornění mě vytrhne z polospánku, ve kterém jsem strávil posledních patnáct minut. Narovnám se na sedadle a prohlédnu si obrazovku konzole před sebou. Výsadková loď sebou v silnějším větru trochu hází, ale po třech měsících nekonečných atmosférických hlídek na Marsu usnu v čemkoliv slabším než hurikán čtvrté kategorie.

„Moment,“ řeknu. „Kontroluju kamery.“

Výsadková loď je Dragonfly, ale nejedná se o klasické bojové taxi. Tohle je Dragonfly-SR, modifikace, kterou jsme ukuchtili přesně pro tenhle druh práce. Varianta SR disponuje vysoce výkonnými optickými senzory rozmístěnými po celém trupu. Dlouháni se na radaru a infravizi neukazují, ale před čočkami kamer se neschovají. Nevýhodou je, že SR musí kvůli mizernému počasí na Marsu létat pod nízkou oblačností, aby Dlouhány zahlédla, a výsledkem jsou dlouhé a nudné hlídky. Osmihodinová směna strávená zíráním na konzole, kdy si s vámi v nízké výšce pohazuje vítr. SR měly pod křídly místo raket pomocné palivové nádrže, takže by ve vzduchu mohly zůstat skoro dvanáct hodin, ale limitujícím faktorem tu byla výdrž posádky.

„Zdravím, pane Dlouháne,“ řeknu, když uvidím známou protáhlou siluetu, jak si to vykračuje pár kilometrů nalevo před námi. O chvíli později optické senzory zvýrazní obrysy dalšího podezřelého kontaktu, než se na předpovězeném místě z mlhy vynoří druhý Dlouhán.

„Cíl,“ zavolám na pilota. „Dva velké nepřátelské organismy, směr nula-pět-nula, vzdálenost čtyři tisíce pět set metrů, rychlost padesát kilometrů v hodině.“

„Spěchají,“ poznamená pilot. „Vypadají dost nervózně.“

„To byste vypadal taky, kdyby vám na hlavě přistála bomba pokaždý, když si vyjdete na procházku.“

„Co s nimi mám udělat?“ zeptá se pilot.

Krátce se zamyslím. Dlouhány na povrchu obvykle zabíjíme na potkání, ale tihle se pohybovali jako někdo, kdo má určitý cíl, nebyl to jen obvyklý útěk od zvuku motorů. Dragonfly je tichá, ale Dlouháni, kteří stále přežívají, jsou ti nejopatrnější ze všech, a proto se nedá s určitostí vyloučit, jestli zaslechli nebo zahlédli vznášedlo vzdálené čtyři kilometry a letící tři tisíce stop nad zemí.

„Stočte nás doprava a obleťte je,“ řeknu pilotovi. „Udržujte čtyřkilometrový odstup. Chci zjistit, kam mají namířeno.“

„Rozumím.“

Výsadková loď se stočí doprava a chvíli se od Dlouhánů vzdaluje, ale kamery naše protivníky s počítačovou precizností dál sledují. Je neskutečně únavné a ubíjející čistit planetu od Dlouhánů, když můžeme nad povrchem létat pouze s optikou, ale jen tak na sebe neupozorníme aktivní radiací.

Během tří let po Druhé bitvě o Mars jsme většinu planety vybombardovali atomovkami. Každá dlouhánská osada byla rozestavěnou semennou lodí ukrytou v marsovské skále a my na každé staveniště shodili penetrační ničitele bunkrů s jadernou hlavicí. To je ta nejšpinavější jaderná exploze, jaká existuje, protože ozářená hlína a kamení jsou rozdrceny v prach, který se rozletí široko daleko. Většina Marsu je tak radioaktivní, že Geigerovy počítače v našich ochranných oblecích zní jako výkonné kulomety přepnuté na automat. Pokaždé, když se po misi vracíme na letadlovou loď, musíme prodělat dvacetiminutovou dekontaminaci, než nás pustí na palubu. Ale Dlouháni se zdají být proti radioaktivitě imunní, protože v podzemí přežívají už tři roky a soudě podle počtu zabitých na povrchu jich tam nebude málo.

Dragonfly-SR se nakloní na levobok, jak oblétá Dlouhány na zemi. Počítač udržuje zaměřovací kříž optiky na tvorech, kteří si vykračují po prašné marsovské pláni. Nevzhlédnou, ani jinak nenaznačí, že by si nás všimli, ale pohybují se vyloženě cílevědomě. Sleduji, jak schází po svahu do široké rokle a každým krokem vykopávají oblaka okrového prachu. Je těžké sedět ve vyzbrojené lodi, mít Dlouhána v hledáčku a nezmáčknout spoušť, ale já už se své nutkání naučil potlačovat. Když chcete zabít spoustu vos, neběháte za nimi a neplácáte je novinami. Sledujete je do hnízda a pak ho zapálíte.

„Mám to nahlásit?“ zeptá se pilot.

„Zatím ne,“ odpovím. „Nechci je vyplašit. A taky chci lepší zaměřovací data, abychom neplýtvali municí na dva běžce.“

„Je to vaše show,“ řekne pilot. Zní stejně unaveně, jako já se cítím. Naše osmihodinová hlídka se chýlí ke konci, jsme jednou z půltuctu modifikovaných SR výsadkových lodí nad severní polokoulí Marsu a náš reakční čas není nic moc. Po páté hodině už automaticky kontrolujete čas a vyhlížíte jídlo a teplou sprchu na letadlové lodi.

Když zahlédneme Dlouhány, můžeme se o ně postarat několika způsoby. Většinu nákladového prostoru za mnou zabírá rotační raketomet, který je nabitý tuctem naváděných raket s dvěstěpadesátikilovými hlavicemi. Ty jsou na samotáře a malé skupinky a můžeme je vystřelit přímo z výsadkové lodě. Na větší skupiny si můžu objednat orbitální kinetický úder nebo požádat o taktickou podporu Shriků z letadlové lodě. A pokud najdeme semennou loď nebo budeme mít třeba jen podezření, že by tam dole mohla být, vyžádám si jaderný úder a letadlová loď pošle dolů penetrační střelu s jadernou náloží, která se před explozí zaboří desítky metrů do marsovské půdy. Je to hnusný a brutální způsob boje, ale alternativou by bylo ztratit deset tisíc vojáků, které bychom poslali do podzemních tunelů bojovat s fyzicky mnohem silnějším protivníkem. S Dlouhány už na rovinu nehrajeme. Teď si balíček namícháme tak, jak se nám to hodí, i když to znamená bojovat zákeřně a nechávat za sebou hektary ozářené půdy.

V nákladovém prostoru kromě mě nikdo není, takže si při pozorování Dlouhánů nemám s kým promluvit. Piloty svými poznámkami obtěžovat nechci a komunikaci s orbitálními jednotkami udržujeme na naprostém minimu, abychom omezili naše radiační emise. Záběry kamer a mapu sleduji v tichosti a můj na autopilota přepnutý mozek vše přepočítává. Nad naší polokoulí právě žádné Shriky nehlídkují, takže blízkou leteckou podporu si přivolat nemůžu. Další Dragonfly-SR se podle mapy nachází téměř tisíc kilometrů východně a kromě ní je tu jen jedno velké nic. Na orbitě hlídkují tři lodě, ale pouze jedna má blízko k dobrému palebnému oknu – fregata Berlín, která se před třemi lety účastnila našeho malého nájezdu v soustavě Leonidas. Tehdy ji pohromadě držely navařené záplaty a prosebné modlitby a tři roky bojových operací její stav nijak nezlepšily.

Dlouháni pokračují v sestupu do široké rokle a pak vyrazí na severozápad, drží se uvnitř terénního útvaru připomínajícího staré vyschlé řečiště. Otočím jednu kamerovou soustavu a podívám se na oblast před Dlouhány, abych odhadl, kam míří. Dlouháni, kteří poslední dobou vylezou na povrch, se od svých úkrytů nikdy moc nevzdalují. Buď vždy preferovali život v podzemí, nebo se děsivě rychle přizpůsobili omezením našich zbraní. Co z toho je pravda netušíme, protože nemáme nikoho, kdo by prověřil obsazené kolonie, ale v každém případě nás čeká těžká práce.

„Tady tě mám,“ zamumlám, když zahlédnu temné nepravidelné ústí tunelu jen půl kilometru před Dlouhány. Nachází se ve stěně rokle, zjevně jde o rozšířenou přirozenou trhlinu, kterou bych snadno přehlédl nebo odepsal jako terénní útvar, kdybych přesně nevěděl, co mám hledat. Když si ji přiblížím, zřetelné otisky dlouhánských chodidel v prachu a hlíně u ústí mé podezření potvrdí. Vychází tudy už delší dobu a ještě po sobě nestihli zamést stopy.

„Mám tu vstup do tunelu půl kilometru před Dlouhány, směr tři-třicet. Při současné rychlosti se tam dostanou do minuty.“

„Zavoláme na orbitu?“ zeptá se pilot. „Nestihnou to dřív, než zalezou pod zem, ale mohli bychom jim zničit hnízdo nebo tak něco.“

„Nejde odhadnout, jak dlouhý ten tunel je, než skončí v hnízdu. Mohlo by to být deset kilometrů, ale klidně i padesát,“ zamítnu to. „Sejmeme je, než se schovají. Zbavíme se alespoň jich.“

Zvednu bezpečnostní krytku z ovládání střelby rotačního raketometu a druhou rukou otevřu ocasní rampu. Ta se sklopí s tichým hydraulickým zasténáním, které téměř okamžitě přehluší hukot větru. Ovládací panel raketometu se přepne ze ZAJIŠTĚNO na ODJIŠTĚNO.

„Jsem připravený střílet,“ oznámím pilotovi. „Pošlu dvě do Dlouhánů a dvě do ústí tunelu. Přejděte na kurz tři-pět-pět a udržujte výšku.“

„Rozumím,“ potvrdí pilot. „Přecházím na tři-pět-pět a udržuji výšku.“

Výsadková loď dokončí širokou levou otočku a nabere kurz, který jsem zadal. Díky rotačním raketometům namontovaným v nákladových prostorech modelů SR si u sebe nemusíme držet bojová vznášedla, ale jejich používání má své limity. Jsou zatraceně těžké, připadá na ně téměř celá atmosférická nosnost Dragonfly a bezpečně z nich jde střílet jen tehdy, když výsadková loď udržuje poměrně nízkou rychlost a výšku.

Na zaměřovací obrazovce před sebou posunu dva křížky na Dlouhány. Třetí a čtvrtý se usadí na ústí tunelu a rakety jsou naprogramované na horizontální přiblížení. Raketomet dokáže vystřelit jen jednou za dvě sekundy, protože otáčecí mechanismus pak musí posunout půltunovou hlavici, a proto chci nejdřív trefit Dlouhány, abych je prvním útokem nevaroval.

„Připraven k palbě,“ ohlásím. „Za tři, dva, jedna. Pálím.“

Raketomet vyplivne první raketu, je dost silný, aby raketu vykopl z odpalovací trubice za spuštěnou rampu. Pak se hlasitě zažehne tryskový motor a raketa se stočí k zemi, počítač ji navádí na schůzku se dvěma Dlouhány, kteří se nacházejí pár kilometrů nalevo od nás. Raketomet se s hlasitým zahučením otočí a vyletí další raketa a pak další. Sleduji osmimetrovou raketu, jak pouhý metr od nákladového prostoru vysouvá manévrovací křidélka. Stejně jako vše, co jsme v posledních letech narychlo sflikovali pro boj s Dlouhány, má tohle vybavení a jeho používání provozní protokoly posunuté až na samou hranici bezpečnosti.

Cíle jsou vzdálené jen čtyři kilometry a rakety k nim dorazí opravdu rychle. Dlouháni o nás stále nevědí, když rakety jen pár tisíc stop nad jejich hlavami přejdou do poslední fáze útoku. Výbušniny v základně hlavic vystřelí dva tucty superhustých penetračních střel z ochuzeného uranu. S krutým uspokojením na konzoli sleduji videopřenos z kamer. Projektily zasáhnou Dlouhány a okolní zem několikanásobkem rychlosti zvuku. Je to neuvěřitelné, ale penetrační střely i se vší svou kinetickou energií koncentrovanou do jediného bodu se od dlouhánského lebečního štítu někdy odrazí, když ho zasáhnou v příliš ostrém úhlu, ale hlavice jich do malého prostoru vychrlí tolik, že zatím každý zásah raketou skončil mrtvým Dlouhánem.

Dnešek není výjimkou. Dlouháni na obrazovce se složí k zemi, jako by je někdo vypnul. Prostor kolem nich pokropí sprška bodců z ochuzeného uranu a vyhodí do vzduchu desetimetrové gejzíry okrové hlíny. Výsledek použití penetračních raket jsem viděl už mockrát a ty bodce projedou komplet celým Dlouhánem a ještě se zaboří metr do země. Je to sakra krvavý způsob, jak recyklovat ochuzený uran, ale zabíjení Dlouhánů je to nejlepší využití, jaké mě napadá.

O sekundu nebo dvě později zbylé dvě rakety vletí do ústí jeskyně. Jedna vybuchne, když zasáhne skalnatou stěnu a rozdrtí ji na prach, ale druhá zmizí v temné trhlině a mračno suti, které se z jeskyně o chvíli později vyvalí, mi potvrdí, že svůj výbušný náklad doručila hluboko do tunelu. Dlouháni jsou dost chytří, aby v tunelech dělali ostré zatáčky a my je pak nemohli čistit přímou palbou, ale já nečekal, že tím výstřelem zabiju hromadu schovaných Dlouhánů. Chtěl jsem tím výbuchem zavalit ústí tunelu. Když se prach usadí, vidím, že rokle je plná kamení a štěrku. To jim nezabrání, aby se vyhrabali ven a vchod obnovili, ale oni zatím nikdy nekopali na stejném místě, protože vědí, že máme mapy a závaly sledujeme, abychom si mohli připsat další snadné zabití.

„Cíl zasažen,“ informuji piloty v kokpitu. „Dvě zabití a jeden zavřený východ.“

„Tak jsme dneska nakonec udělali alespoň něco,“ odpoví pilot

„Zůstaneme tu ještě pět minut a pak se vrátíme na orbitu. Už jsem zralý na postel.“

„Nejste jediný. Ještě pět minut,“ potvrdí pilot.

Skoro osm hodin ve vzduchu, čtyři použité rakety a dvě třetiny spáleného paliva kvůli dvěma zabitým Dlouhánům a jednomu zasypanému tunelu. Nevypadá to jako výsledek, který by za ty náklady a čas stál, a přesto šlo o vcelku úspěšnou hlídku a posádka si bude moct na bok svého stroje nakreslit další dvě dlouhánské siluety. Zítra poletím s jinou hlídkou a pak znovu a znovu, dokud neskončí můj tříměsíční turnus a já budu moct další tři měsíce strávit na Zemi nebo v jejím nejbližším okolí, daleko od tohohle radioaktivního šutru a tvrdohlavých squatterů.

Z pravé části lodě se ozve zvuk trhajícího se kovu. Celý trup Dragonfly začne vibrovat a divoce se otřásat. Z otevřených dveří do kokpitu slyším hlasité varovné signály. Dragonfly se prudce přetočí kolem podélné osy a vmáčkne mě do sedadla. Podle toho, že za chvíli už pro změnu visím v pásech, poznám, že jsme se otočili o sto osmdesát stupňů a letíme vzhůru nohama a střemhlavě k zemi. Tohle už není kontrolovaný let, ale pád po balistické křivce.

„Katapultujeme se!“ zakřičí v interkomu pilot. Jeho hlas nezní ani zdaleka tak vyděšeně, jak by podle mě měl, protože jsme jen dva tisíce stop nad zemí.

Počítač výsadkové lodě převezme řízení, aby ochránil posádku. Protože v současné výšce vznášedlo zachránit nedokáže, převezme manuální ovládání a spustí nouzovou katapultáž rychleji, než by to dokázal nejlepší pilot. Kolem trupu se mi bolestivě stáhnou pásy a cítím, jak další pevně fixují moje ruce a nohy a přitahují je k sedadlu. Ze základny sedadla vyjede katapultovací kapsle a ve zlomku sekundy mě obalí titanovou skořápkou. Zaslechnu tlumenou explozi a zezdola cítím mocné postrčení. Při náhlém pohybu vzhůru se mi zvedne žaludek. Od chvíle, co sebou výsadková loď nečekaně škubla, uběhly nanejvýš tři sekundy. Neměl jsem ani dost času, abych celou situaci zpracoval a řádně se vyděsil. Počítač výsadkové lodě dospěl k závěru, že je nezbytné vystřelit posádku z Dragonfly, aby ji zachránil, a já se kvůli tomu s naším křemíkovým mozkem hádat nebudu.

Když uslyším hukot větru, poznám, že jsem opustil loď. Cítím, jak kapsle ještě několik sekund stoupá, než mi prudké škubnutí prozradí, že vypustila padáky. Tímhle způsobem výsadkovou loď opouštím poprvé a není to nic příjemného. Klika, že mi automatické popruhy stáhly všechny končetiny k sedadlu dřív, než se kapsle zavřela. Záchranná kapsle je nechvalně proslulá tím, že při své aktivaci láme ruce i nohy.

Co se to do prdele stalo? Pilota a střelce se však přes vysílačku nezeptám, protože nechci vysílat rádiové signály, které by mohli ucítit Dlouháni. Tak jako tak to časem zjistím.

Když se loď porouchala, byli jsme necelých dva tisíce stop nad zemí, takže cesta dolů na povrch netrvala dlouho. Uvnitř kapsle jsem celou minutu naprosto hluchý a slepý, než za skřípání kovu dosedne na povrch Marsu. Záchranné kapsle nejsou ani zdaleka tak polstrované jako biomoduly a dosedají mnohem tvrději, přistání je dost drsné, aby mi vyrazilo dech z plic a bolestivě trhlo zády.

Záchranné kapsle se neotevírají automaticky jako biomoduly. Musím najít osvětlenou otevírací páku a silně za ni trhnout. Kapsle se začne rozevírat a v půli cesty se skřípavě zasekne. Rozepnu pásy, chytím okraje titanové skořápky a zatlačím do nich. Pohnou se o pár centimetrů a zase zaseknou. Zapojím posilovací servomotory ve zbroji a s jejich pomocí kapsli otevřu úplně.

Můj záchranný modul leží na boku v poli sutě. Trojitý oranžový padák leží za modulem a je zamotaný do lan. Byla to má první atmosférická katapultáž a doufám, že si tenhle zážitek už nikdy nezopakuji. V porovnání s ní je jízda biomodulem pohodlná. Na druhou stranu ale musím uznat, že menší potlučení je pořád lepší, než zůstat v hořícím vraku.

Výsadková loď havarovala půl kilometru daleko, zatímco já ještě klesal v záchranné kapsli. Velká oranžovočerná ohnivá koule na severu označuje místo, kde exploze rozmetala trosky jediného orbitálního taxi v okruhu tisíc kilometrů.

„To je kurva skvělý,“ zamumlám a dávám si pozor, abych tím nespustil vysílačku. Vstup do dlouhánského tunelu není daleko, nanejvýš pár kilometrů, a my stále netušíme, jak dobře vnímají radiaci.

V kapsli je nouzový balíček. Otevřu poklop, vytáhnu ho a prohlédnu si jeho obsah. Jeden standardní vodní modul, který se dá napojit na bojovou zbroj, záložní ruční vysílačka, deset balíčků nouzových dávek a služební pistole M109 s pěti zásobníky, což je celkem sto nábojů. Vezmu si vodu a vysílačku, ale pistoli a potraviny tu nechám. Nemíním se tu zdržet tak dlouho, abych musel doplňovat kalorie, a jestli mě najdou Dlouháni, pistole mi bude asi tak užitečná jako okopávání výsadkové lodě. Kdybych se potřeboval zastřelit, v pouzdře na hrudi mám svou vlastní osobní zbraň, která to zvládne taky.

Rozhlédnu se a hledám padáky pilotů. Oblast, kde naše loď spadla, je většinou pláň, ale plná roklí a závrtů. V dálce na severu vidím, jak se na zemi nadouvá něco oranžového. Vezmu si svou skromnou výbavu a vyrazím tam.

Kontrola prostředí v mé bojové zbroji mě zavaluje varováními a upozorněními vyvedenými jasnou červení. Radiační senzor hlásí, že je mé okolí tak ozářené, že bych si tu bez ochrany za půl dne uhnal smrtící nemoc z ozáření. Filtry mi slibují, že budou fungovat ještě dalších jednadvacet hodin. Po důkladném vybombardování dlouhánských loděnic je z planety smrtící pustina a já nechápu, jak to mohou Dlouháni tolik měsíců vydržet a proč už v jeskyních nepadají jako mouchy. Ale naši osadníci tu na záchranu čekali více jak rok a zvládli to a je dost možné, že se Dlouháni naděje drží stejně pevně jako my.

Pilot výsadkové lodě zrovna vybírá vybavení ze své záchranné kapsle, když mě uvidí přicházet po skalnaté pláni. Dokonce si našel čas složit oranžový padák a teď cpe hedvábnou látku s nylonovými lany do otevřené kapsle.

„Co se to sakra stalo?“ zeptám se, když se dostanu na doslech.

„Přišli jsme o pravé křídlo,“ odpoví pilot. „Letěl jsem pěkně klidně a rovně a najednou bum! Odlomilo se z lodě jako kus překližky.“

„Co jsme pod ním měli zavěšený?“

„Jen dvě externí nádrže, ale ty už byly prázdné. Letěli jsme na vnitřní. Na pylonech křídla žádná zátěž nezůstala.“

„Skvělý. Zbrusu nová výsadková loď a pak z ní uprostřed hlídky odpadne podělaný křídlo.“

„Nebyla nová.“

Pilot skončí s pěchováním padáku do prázdné záchranné kapsle a zavře poklop, aby jasně oranžovou látku zakryl. Je to standardní postup, i když si jsme dost jistí, že Dlouháni vidí jinak než my.

Podívám se směrem k místu, kde Dragonfly dopadla, desítky milionů SAS dolarů a drahocenný válečný stroj skončily jako tmavý kouř a pole trosek v mělkém kráteru.

„Únava materiálu,“ pokračuje pilot.

„Ta loď mohla být stará nanejvýš pět let.“

„Jo, ale taky jsme ji ani v nejmenším nešetřili. Tahle měla jen za tenhle týden odlétáno dvacet misí a viděl jste, jaké jsou tu podmínky. Silnej vítr, radiace a tak.“

„Dvacet krát sto padesát,“ počítám. „Tři tisíce letových hodin.“

„A nebyly to žádné výlety na modré obloze s minimálním nákladem. Ty stroje nejsou na podobnou zátěž stavěné. Za měsíc nalétají víc bojových hodin, než by obvykle zvládly za dva roky.“

„Únava materiálu,“ zopakuji. Všechno je unavené, lidé i stroje, a teď se věci začínají rozpadat i bez toho, aby s jejich rozebíráním pomáhali Dlouháni.

„Jo.“ Pilot – poručík, podle jmenovky BRASSEY – vyndá obsah nouzového balíčku a začne si ho pěchovat do kapes leteckého obleku.

„Jdeme najít vašeho kopilota,“ řeknu. „Nemůže odsud být daleko.“

Několik minut se rozhlížíme po krajině, než na jihu zahlédneme rozptylující se oblak prachu. Dalších dvacet minut trvá, než se roklemi zbrázděným terénem dostaneme k místu, kde kopilotova kapsle dopadla na zem. Když ji uvidíme, jsme od ní sto metrů daleko, a je hned jasné, že je úplně zničená a nikdo z ní vylézt nemohl. Padák musel selhat, protože zbytky kapsle vypadají, jako by na ni několikrát dupnul Dlouhán.

„Zatraceně,“ zakleje pilot. Zní k smrti unaveně.

„Jo,“ souhlasím.

Přežít havárii výsadkové lodě a stejně umřít, protože padák nouzové kapsle neodvedl svou práci, je zatraceně zbytečná a demoralizující smrt. Alespoň to byla rychlé a v kapsli bez oken asi ani nevěděl, že se něco pokazilo.

„Někdo musí vzít jeho známky,“ řekne poručík Brassey tónem, který dává jasně najevo, že by se raději pustil do pěstního souboje s Dlouhánem. Já kopilota moc neznal, tak si jen povzdechnu a setřesu batoh.

„Přinesu je,“ řeknu. „Vy si tady zatím sedněte a hlídejte okolí. Jestli se objeví něco, co by jen připomínalo Dlouhána, okamžitě mě upozorněte.“

„Rozumím,“ přikývne poručík Brassey. „A díky.“

Záchranná kapsle se po dopadu na povrch Marsu rozpadla. Kopilot je stále připoutaný v poškozeném sedadle, které se odtrhlo od základny modulu a dopadlo dobrých padesát metrů do hlavního pole trosek. Nemusím pilotovi sundávat přilbu, abych poznal, že je mrtvý. Na vnitřní straně hledí je krvavá skvrna a končetiny má zkroucené do nepřirozených úhlů. Přesto nechám senzory svého obleku, aby zkontrolovaly jeho životní funkce. Samozřejmě žádné nenajdou. Ale piloti nosí známky na krku pod leteckým oblekem, takže přilbu mu budu muset sundat i tak.

Tvář pod přilbou je mladá i na novopečeného poručíka. Z úst a nosu vytéká krev a oči zůstaly pootevřené. Pískově světlé vlasy už potřebovaly znovu zastřihnout na ježka, standardní účes pilotů, kteří většinu dne nosí těžkou přilbu. Pod límcem leteckého obleku nahmátnu řetízek a vytáhnu jeho psí známky. Je to čtvercový kovový plíšek se zaoblenými okraji, který se dá rozlomit vedví. Chytnu známku oběma rukama, zlomím ji a jednu polovinu vrátím do leteckého obleku pro případ, že ho někdy najdou záchranáři a zajistí mu řádný pohřeb. Mnohem pravděpodobnější však je, že ho dřív najdou Dlouháni a použijí ho jako bonusový stavební protein. Mít u sebe termální nálož, dopřál bych tomu chudákovi pohřební hranici. Takhle ho tu můžu jen nechat a doufat, že ho Dlouháni přehlédnou. Může mu být jen něco přes dvacet a jeho život skončil na podělané radioaktivní planetě kvůli technické závadě, kterou by údržbáři mohli snadno odhalit, kdy své práci věnovali dvacet sekund navíc. Nebo možná všechno udělali správně a kus oceli nebo nylonového lana prostě povolil ve špatnou dobu. Tak jako tak je výsledkem mrtvý pilot a zničená kapsle a na nějakých proč a jak už teď nezáleží. Zastrčím zakrvácenou polovinu psí známky do vnější kapsy zbroje a odvrátit se od jeho malého hrobu.

Oblaka na Marsu se drží tak nízko, až se zdá, že bych mohl vyskočit a otřít se o jejich břicho prsty. Vnější teplota je hodně přes třicet stupňů Celsia a chladicí mechanismy v mé zbroji už mají napilno. Moje baterie vydrží týden, možná i trochu déle, a díky novým vylepšeným filtrům ve standardní bojové zbroji na dlouhánské planetě vydržím i několik dní, ale tak dlouho bych se tady raději nezdržoval.

„Musíme odsud rychle odejít,“ řeknu poručíku Brasseymu, když se k němu vrátím.

„Nenajdou nás záchranáři rychleji, když zůstaneme na místě nehody?“

„Přece víte, že moduly v sobě mají zabudovaný nouzový maják. A to je rádiová energie. Jestli je v okolí Dlouhán, bude to pro něj jako vystřelená světlice. Musíme odsud rychle vypadnout a se SAR¹ lodí se spojíme, až najdeme bezpečnější místo.“ Rozhlédnu se po rudooranžové pustině kolem nás. „Pokud se tady takové místo vůbec dá najít.“

KAPITOLA 2

ÚNAVA MATERIÁLU

Marsovská krajina mimo velká města se mi nikdy nelíbila. Ani po osmdesáti letech teraformace tu nebyly žádné rozsáhlé farmy nebo bujná vegetace a Dlouhánům stačilo pár let, aby všechno zničili. Nyní tu zase je prašná rudá poušť, jen atmosféra je plná CO2 a vládne tu takové horko a vlhko, až se nám z toho mlží hledí v přilbách. A po velké bitvě s Dlouhány před třemi lety to je také hřbitov příliš mnoha mých přítel a druhů ve zbrani. Nacházíme se sice na jižní polokouli a ne na té severní, kde během velkého útoku proběhl můj výsadek, ale i tak ve mně pohled na pustou krajinu vyvolává spoustu nepříjemných vzpomínek.

Od místa havárie urazíme dva kilometry, když se v dálce objeví první Dlouhán. Vykračuje si po marsovské pláni přímo ke sloupu černého kouře nad zničenou výsadkovou lodí, ale je skoro kilometr nalevo od nás a nezdá se, že by o nás věděl. I tak nic neriskujeme a schováme se za nedalekou hromadou kamení, aby nás nezahlédl.

„Co můžeme dělat?“ zeptá se poručík Brassey.

„Co? Jako že bychom s ním bojovali?“

„Jo.“

„Mám pro vás špatné zprávy. Jestli nás najde, jsme mrtví. Možná i hůř.“ Zavzpomínám na scénu z Bitvy o Mars, kdy jsme objevili Dlouhány, jak do svých tunelů odnášejí lidská těla. Jídlo, stavební proteiny – ať už nás používali na cokoliv, já tak skončit nechtěl. Kývl jsem na pistoli, kterou měl poručík Brassey v pouzdře na hrudníku.

„Jestli nás zaskočí Dlouháni, sundejte si přilbu a rychle to ukončete.“

Brassey přikývne, ale má odpověď ho zjevně moc nepotěšila. Před pár lety bych možná odpověděl citlivěji a trochu bych situaci přikrášlil. Novopečený poručík byl na povrchu Marsu skoro jistě poprvé a Dlouhána asi nikdy neviděl jinak než z kokpitu. Ale já v něm nechci živit falešnou naději. Lepší rychlá kulka do mozku, než se nechat rozmačkat Dlouhánem nebo odtáhnout jako organická výplň trupu semenné lodě.

Dlouhán zmizí za nízkým hřebenem, stále míří k místu nehody. Prohlédnu si oblast před námi, jestli by se tam nenašlo bezpečné místo pro odvysílání krátké zprávy flotile. S trochou štěstí už zachytili kvílení havarijního majáku výsadkové lodě a vyslali záchranáře, ale já tu nemíním jen čekat a doufat.

„Ten malý kopec,“ řeknu Brasseymu a ukážu k severovýchodu. „Tři kilometry. Dvacet minut, když sebou pohneme. Odvoz zavolám tam.“

„Rozumím,“ potvrdí Brassey.

Během výstupu na kopec bych měl být vyplašený a dělat si starosti. Na rovném svahu jsme dobře vidět i z velké dálky a Dlouhán se nám ztratil z dohledu nepříjemně blízko. Já jsem však víc podrážděný a naštvaný. Nechci zařvat na téhle radioaktivní skále, kde se lidé znovu neusadí nejméně dalších sto let. A když už to má skončit tady, nechci, aby k tomu došlo kvůli zbytečné nehodě, protože nějaký dělník špatně utáhl šroub nebo tak něco. Nejvíc mě dopaluje, že pilot má možná pravdu a není tu nikdo, koho bych za naši situaci mohl vinit. Cítím se jako úplně zbytečné kolečko ve velkém stroji, protože jsem málem umřel kvůli příliš namáhanému křídlu a nemůžu kvůli tomu ani nikoho seřvat.

„Pokud v TakOps dělají svou práci, už zaměřili havarijní maják ve vraku,“ řeknu poručíku Brasseymu.

„To by bylo milý,“ odtuší a podívá se na oblohu, jako by doufal, že zrovna teď z oblaků vyletí záchranářská loď a ušetří nás dalšího výšlapu a riskantního rádiového hovoru. Když jsme havarovali, nad celou polokoulí létalo jen šest výsadkových lodí, a když vám z obrazovky nad holostolem zmizí šestina hlídek, mělo by vám to důrazně naznačit, že se něco podělalo. Jenže u konzolí v CIC a TakOps teď často sedí nováčci, kteří před dvěma měsíci vylezli z technické školy, a těm sem tam něco uteče.

Vrak Dragonfly v poli sutě za námi stále hoří a posílá k obloze hustý černý kouř. Dlouhány v okolí žádné nevidím, ale to neznamená, že tu nejsou. Na rozšiřování systému tunelů, který využili k překvapivému protiútoku během Druhé bitvy o Mars, měli tři roky a můžou teď ze země vylézt prakticky kdekoliv.

„No dobře,“ prohlásím, když dosáhneme vrcholu kopce. „Pohlídejte okolí a já nám zavolám odvoz.“

Poručík Brassey přikývne a otočí se, aby sledoval pole suti dole. Jednu ruku má položenou na pistoli v pouzdře na hrudním plátu. Dvě pistole a vysílačka – to není zrovna ideální výbava na túru přes Dlouhány zamořenou pustinu.

Nastavím TakOps kanál flotily a přepnu na výbojové vysílání, kdy každý trvá jen tři sekundy a má maximální výkon.

„TakOps, tady je Tailpipe Jedna. Romeo Jedna-Pět havaroval, jeden KIA. Žádám o okamžitou bojovou SAR.“

Počítač v obleku mou zprávu zkomprimuje na malý datový balíček a pošle ve výboji na orbitu, kde nad jižní polokoulí hlídkuje SAKL Regulus.

„Tailpipe Jedna, TakOps. Potvrzuji žádost o SAR misi. Čekejte.“

Představím si obsluhu TakOps stanice v CIC, jak spěchá k velícímu důstojníkovi a kontroluje dostupná vznášedla. Když dojde na jejich přidělování, vyzvednutí posádek havarovaných strojů má naštěstí vysokou prioritu. Piloti potřebují vědět, že flotila nebude šetřit palivem a municí, aby je po sestřelení dostala zpátky na loď.

„Tailpipe Jedna, tady je výkonný důstojník. SAR plavidlo opustí loď za tři minuty, volací znak Angel Jedna-Devět. ETA dvacet osm minut. Držte hlavy dole a nepřitahujte pozornost.“

„Potvrzuji, volací znak Angel Jedna-Devět, ETA dvacet osm minut. Až bude nad námi, ozvu se na TakAir. Tailpipe Jedna konec,“ odpovím. Pak jdu k Brasseymu, který stále drží hlídku a nervózně prsty poklepává na pistoli v hrudním pouzdře.

„Dvacet osm minut, než dorazí SAR,“ povím mu.

„Doufám, že se sem dostanou včas,“ řekne.

„Raději moc nedoufejte. Předpokládejte, že ne, a když na to dojde, alespoň nebudete zklamaný.“

„To není moc optimistický přístup,“ poznamená Brassey.

„Mně už optimismus došel. Tu trochu, co mi zůstala, jsem loni v Detroitu vyměnil za pár potravinových dávek.“

Dvacet osm minut na povrchu Marsu je jako věčnost a na planetě není jediné místo, které by mi nepřipomínalo krvavou řež před třemi lety. My se tu nemůžeme znovu usadit, oni se nemůžou volně pohybovat po povrchu a výsledkem je bezvýchodná remíza. Kdybych měl velení, namířil bych na planetu částicové dělo na Archangelsku a na hlavní zbraňové konzoli mačkal spoušť, dokud by reaktorům nedošlo palivo.

Po patnácti minutách čekání v sousedství zahlédnu další Dlouhány. Tři se bez varování vynoří z prohlubně půl kilometru od nás, pohybují se z naší pravé strany doleva směrem k hořícímu vraku výsadkové lodě. Nejprve jdou v těsném hloučku, ale jakmile vylezou z propadliny, začnou se rozestupovat, dokud je nedělí sto metrů.

„Ti parchanti,“ zamumlám. „Poučili se.“

„Co se děje, kapitáne Graysone?“

„No, jen se teď pohybují jako naši kluci, když jdou po svých na hlídku. Rozdělili se, aby jeden útok nebo past nezabili celou hlídku.“

Mluvíme tiše, přestože nejbližší Dlouhán je několik set metrů daleko. Kdyby nás objevili, jen s pistolemi bychom je ani neškrábli, natož abychom zvládli zabít hned tři. Je těžké sledovat skupinku, která je dost blízko, aby s nimi raketomet MARS nebo puška M-95 s pár zásobníky udělaly krátký proces, když nic z toho nemáte. Jen je pozorujeme, jak odchází k hořícímu vraku. Jeden se skloní a prohlíží si to tam, zatímco další stojí opodál, jako by drželi hlídku.

„Do prdele.“ Zatnu ruce v pěst, když vidím, jak se Dlouhán u vraku skloní ještě víc a sebere něco ze země. Zvýším přiblížení optiky ve zbroji na maximum a spatřím zmrzačenou mrtvolu kopilota výsadkové lodě, jak se pohupuje mezi protáhlými prsty Dlouhána. Ten se narovná a zakloní hlavu k obloze jako pes, který zavětřil známý pach.

„Tailpipe Jedna, tady je Angel Jedna-Devět, slyšíte mě?“ ozve se na TakAir kanálu. Vzdušná kavalérie dorazila.

„Angel Jedna-Devět, slyšíme vás jasně a zřetelně. Jsme dva a půl kilometru severovýchodně od místa havárie. Kolem vraku se shromáždili tři VNO a mají našeho KIA. Navrhuji co nejrychleji vymazat to pole z mapy, než našeho muže odnesou do podzemí. Prostě zaměřte maják. Nepřátelé jsou do tří set metrů do něj.“

„Rozumím. Zahajuji nálet. Upozorním vás třicet sekund předem, abyste mohli zapnout svoje transpondéry.“

„Potvrzuji,“ odpovím. „Jedna-Devět, můžete zaútočit.“

Přilétající SAR výsadkovou loď nevidím, ani neslyším, ale Dlouháni její přítomnost stoprocentně vycítili, protože se otáčejí a vracejí směrem, ze kterého přišli, a tentokrát jdou mnohem rychleji. Rozhodnu se vykašlat na opatrnost a naplno zapnu vybavení ve svém obleku.

„Angel Jedna-Devět, nepřátelé se teď pohybují od místa nehody rychlostí padesát kilometrů v hodině, směr nula-dva-nula od majáku. Označím vám je v TakLinku. Za sekundu nebo dvě budou vědět, že tu jsme, takže si pospěšte.“

„Mám vás na TakLinku,“ potvrdí pilot. „Třicet sekund k cíli.“

Sice jsem to dělal tisíckrát, ale i tak jsem nervózní, že jsem v cílové oblasti náletu. Piloti své práci rozumí, a když se jim teď naše poloha ukazuje na obrazovce TakLinku, riziko náhodného zásahu je velmi nízké, ale ve hře je nemilosrdná fyzika a počítače občas selžou.

Dole pod námi Dlouháni přidají do kroku. Jeden otočí hlavu k našemu malému kopci a změní kurz naším směrem.

„A do prdele,“ zakleju. „Jedna-Devět, z nejvýchodnějšího VNO udělejte prioritní cíl. Jde k nám a my nemáme žádnou výzbroj.“

„Rozumím,“ potvrdí pilot. „Vydržte.“

Vytáhnu pistoli z pouzdra a ukazováčkem ji odjistím. Ve zbrani a ve dvou náhradních zásobnících mám celkem devadesát nábojů a devětaosmdesát z nich mám v úmyslu použít na Dlouhána, jen co se dostane dostatečně blízko. Poslední si schovávám pro sebe jako své závěrečné vzdorné gesto. Druhou rukou poplácám kapsu s datapadem, abych se ujistil, že je v jednom kuse. Poslední zprávu z bojiště Halleyové poslat nemůžu, ale před každou misí píšu dopis na rozloučenou se zpožděným odesláním. Jestli se vrátím, přesunu ho mezi koncepty a odeslání zruším. Když se nevrátím, počítač ho odešle. VP mariňáci tenhle systém vymysleli už dávno, je to taková pojistka, že se budeme moct rozloučit, a všichni ve flotile ho převzali.

Dlouhán, který se oddělil od skupinky, míří přímo k nám, i když se krčíme za hromádkou kamení. Pak se krátce zastaví, podívá na oblohu a pak na zbylé dva Dlouhány, kteří jsou teď dvě stě metrů daleko.

„Jen do toho, parchante. Vrať se k nim,“ pobízím ho. Osamělý Dlouhán je stále dvě stě metrů daleko a na úpatí kopce, ale pokud bude pokračovat, než dorazí letecká podpora, budeme nebezpečně blízko a naše zbroje střely z autokanonu s wolframovou špičkou nezastaví.

Sto padesát metrů. Zamířím na střed Dlouhánova trupu, přestože vím, že výstřely z pistole ho nanejvýš trochu naštvou.

Dlouhán znovu zaváhá a zastaví se uprostřed svahu. Pak se otočí a spěchá dolů, aby dohnal své společníky. Přestanu zadržovat dech a znovu zajistím pistoli.

Zbylí dva Dlouháni míří k propadlině, ve které se před pár minutami objevili. Jejich okolí náhle pokropí desítky explozí, které do vzduchu vyhazují hlínu a kameny a vysekají do povrchu sto metrů dlouhý pruh zkázy. O pár sekund později uslyším z mraků nad námi řev těžkého autokanonu SAR výsadkové lodě. Následuje druhá dávka a Dlouháni zmizí v gejzírech marsovské zeminy. Vidím odlétající končetinu, kterou od dlouhánského trupu odtrhlo spojené úsilí kinetické energie a výkonných výbušnin, a spokojeně se usměji. Poslední Dlouhán prudce změní směr, pryč od nás a oblasti pokropené autokanony výsadkové lodě. Míří na východ, a jestli jsem kdy viděl nějakého Dlouhána běžet, tak to je tenhle, každý jeho rychlý krok je dlouhý minimálně patnáct metrů.

„Jedna-Devět, cíl zasažen. Dva mrtví. Třetí zdrhá o život.“

„Vidím ho na TakLinku. Čekejte. Jsme nad vámi.“

Výsadková loď, Dragonfly s externími nádržemi a raketami na pylonech, vyletí z mraků dvě stě metrů nad našimi hlavami a prudce se stočí doprava, aby před náletem snížila rychlost. Pak pilot loď srovná a namíří příď na prchajícího Dlouhána, který se už od nás vzdálil dobré dva kilometry.

„Sakra, ti zmetci sebou umí mrsknout, když chtějí,“ poznamená poručík Brassey.

Nad námi se ozve hlasitá rána a zahvízdnutí. Dvě rakety se uvolní z pylonů pod křídly Dragonfly a sledují Dlouhána. Dva tisíce metrů překonají za pár sekund a Dlouhána dostihnou v jasném oranžovém záblesku. Hromová rána exploze k nám dorazí o šest až sedm sekund později.

„Třetí to má za sebou,“ oznámí pilot. „Běžte dolů. Dosedneme na plošině sto třicet metrů severně od vás.“ Místo nám označí v TakLinku. Dragonfly se vznáší na místě a pomalu klesá, příďová věž se otáčí zleva doprava a zpátky, jak střelec vyhlíží další cíle.

Vrátím pistoli do pouzdra a postavím se.

„Jdeme,“ řeknu poručíku Brasseymu. „Než mu taky upadne křídlo.“

Dragonfly přistane v oblaku radioaktivního prachu. Ocasní rampa se otevře hned, jak se ližiny dotknou země, a ven se vyhrne kompletní družstvo VP mariňáků v těžkých zbrojích a zajistí perimetr kolem lodě. Několik jich běží k nám. Setkáme se v půli cesty mezi kopcem a výsadkovou lodí.

„Potřebujete zdravotníka?“ zavolá mariňák v čele. Má frčky štábního seržanta – ty nové, tři úhlopříčné proužky přes jeden vodorovný – a vyzbrojený je karabinovou verzí M-95 se zkrácenou hlavní.

„My ne,“ odpovím. „ A druhý pilot taky ne.“

„Kde je tělo?“

„Dlouháni ho odnášeli, než jste je rozmázli ze vzduchu. Nic z něj nezbylo.“

Štábní seržant pomalu zavrtí hlavou a řekne něco na kanálu svého družstva. Já se s poručíkem Brasseym v závěsu rozeběhnu k výsadkové lodi.

„Moc se tu nezdržujte,“ zavolám na štábního seržanta. „Sousedi jsou pořádně nasraní.“

Spolu se záchranným družstvem nastoupíme na výsadkovou loď a připoutáme se v sedadlech ve střední uličce. Závistivě se podívám na kontrolorské sedadlo u přední přepážky, které je jako jediné místo v nákladovém prostoru vybavené nouzovou kapslí. Jestli Dragonfly havaruje, já a Brassey už podruhé neunikneme. Kontrolorské sedadlo už je však obsazené poručíkem, který velí záchranné misi, a nebylo by zrovna slušné mu rozkázat, aby mi ho předal. Tak se jen pevně připoutám a doufám v bezpečnou cestu. Odlétat ve funkční výsadkové lodi je v každém případě lepší než uvíznout na planetě plné mrtvol a radioaktivního prachu. Jsem unavený a naštvaný, a proto ani nepožádám pilota o svolení napojit se na senzorové systémy a rovnou to udělám, abych měl přístup k záběrům externích kamer, až budeme skrz mraky stoupat na orbitu Marsu.

Kdysi jsme měli zásadu, že naše lidi na bojišti neopouštíme, živé i mrtvé, i kdyby to znamenalo riskovat víc lidí, než kolik jich zachráníme. Válka s Dlouhány to však změnila. Teď ten slib plnit nedokážeme, ne bez příliš vysokých obětí, protože bojujeme proti fyzicky mnohem silnějšímu nepříteli, který naše mrtvé používá jako organickou vatu. V nejlepším můžeme doufat, že těla našich mrtvých zničíme natolik, že už Dlouhánům jako surovina k ničemu nebudou. Po cestě na letadlovou loď vytáhnu z kapsy psí známky mrtvého pilota a přečtu si nápis, podle kterého patřily poručíku Whitmerovi, spolu s jeho služebním číslem, krevní skupinou a vyznáním. Alespoň tu mohl být, na hlavní frontě boje lidstva o přežití, a mohl něco změnit, místo aby jen seděl v mizerné VOČ na Zemi a marnil život pojídáním hnusných sójových dávek.

Když se nad tím zamyslím, stejně to byla pitomá zásada. Kdybych to koupil v boji, nechtěl bych, aby se při zajišťování mého těla zranili nebo zemřeli další vojáci, když stejně skončím jen jako malá hromádka popela v pohřební kapsli z nerez oceli.

O čtyřicet minut později nás dokovací klapky vtáhnou na leteckou palubu SAKL Hornet. Vystoupíme a seřadíme se k povinné dekontaminaci před určenou stanicí uprostřed vzletové paluby. Nacházeli jsme se na povrchu Marsu mimo odstíněný trup výsadkové lodě, což znamená, že mi patnáct minut čistí zbroj a vybavení, než se svléknu a podstoupím několik dekontaminačních sprch pro případ, že by se v obleku skrývala nedetekovaná trhlina. Po vyzvednutí čisté uniformy je posledním krokem prohlídka od flotilního doktora, který zkontroluje dozimetr v psích známkách.

„Můžete jít, kapitáne,“ řekne. „Dozimetr je v pořádku. Kdybyste se cítil divně, dostavte se hned na ošetřovnu.“

„Já se divně cítím už roky, doktore,“ odvětím a doktor se usměje. Venku na vzletové palubě se znovu setkám s poručíkem Brasseym, který už má čistou leteckou kombinézu a zavazuje si tkaničky.

„Míříte do leteckých operací, než podáte hlášení?“ zeptám se.

„Jo, jen se tam stavím. Budou chtít vědět, co se stalo.“

„Až tam budete, najděte ten největší hasák a přetáhnete s ním palubního technika.“

Brassey se zamračí.

„Nebuďte na ně takový, kapitáne Graysone. Vybavení se někdy prostě podělá. Únava materiálu, víte?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Protiúder.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.