Jeaniene Frost v nakladatelství

FANTOM Print

NOČNÍ LOVCI

Na půl cesty do hrobu

Jednou nohou v hrobě

Nenávist až za hrob

Předurčena do hrobu

Spřízněni v hrobě *

* Připravujeme, český název se může ještě změnit

NOČNÍ LOVCI 4.

FANTOM Print

2013

Copyright © 2009 Jeaniene Frost

Translation © Petra Kubašková

Cover © Larry Rostant

ISBN 978-80-7398-228-7

ISBN 978-80-7398-537-0 (ePub)

ISBN 978-80-7398-538-7 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Mé sestře Jeanne, která v sobě našla odvahu odejít

a sílu už se nevrátit.

Poděkování

Opět musím poděkovat Bohu za to, že mi pomáhá v dosažení mých starých snů a dává mi sílu usilovat o nové.

Kdybych měla opravdu poděkovat všem, kteří mi během uplynulého roku pomohli, povzbuzovali a přiložili ruku k mému dílu, potřebovala bych na to zvláštní knihu. Abych ušetřila místo, zmíním několik z těch, bez kterých bych se absolutně neobešla: mou editorku Eriku Tsangovou, která mě neustále úžasně podporuje a má pro mě pochopení, které nekončí jen u vylepšování mých knih. Možná jsem to poslední dobou neříkala nahlas, ale jsem velmi vděčná za to, co pro mě všichni děláte.

Děkuji Thomasovi Egnerovi, jehož krásné obálky působí na čtenáře jako magnet. Také mnohokrát děkuji Amandě Bergeronové, Carrie Feronové, Liate Stehlikové, Karen Davyové, Wendy Hoové a zbytku skvělého týmu u Avon Books / Harper Collins.

Nejhlubší vděk chci vyjádřit své agentce, Nancy Yostové, za profesionální přístup, vynikající pozornost, kterou věnuje svým klientům, a neocenitelnou pomoc při budování mé kariéry.

Díky vám, fanouškům série Noční lovci, za to, že se mnou i nadále sdílíte můj svět a postavy. Bez vašeho nadšení a podpory by mé knihy zkrátka nebyly možné. Jednoduše řečeno: jste skvělí! Zvláštní dík si zaslouží také Tage Shokkerová, Erin Hornová a Marcy Funderburková za to, že udržují mou fanouškovskou stránku a dělají z ní úžasně zábavné místo jak pro mě, tak pro čtenáře.

Melisso Marrová a Ilono Andrews: slova díků jsou snad málo za vaše přátelství, moudrost, kritiku a celkově báječnou povahu. Díky vám dvěma jsem se držela nad vodou během celého bláznivého uplynulého roku. „Sorority Sisters“ jedou!

A jako vždy: děkuji svému muži a rodině. Bez vás bych byla ztracená.

1. kapitola

Utíkala jsem lesem jako šílená, vyhýbala se stromům, přeskakovala kamení a spletité kořeny. Za mnou se hnalo monstrum, jehož vrčení jsem slyšela stále blíž. Neměla jsem šanci mu uniknout. Běželo pořád rychleji, zatímco mně docházely síly.

Les přede mnou prořídl a já uviděla v dálce na kopci stát blonďatého upíra. Najednou jsem ho poznala a svitla mi naděje. Jestli se k němu dostanu, je to v suchu. Miluje mě. Ochrání mě před tím monstrem. Jenže jsem byla pořád daleko.

Pod kopcem se zvedla mlha a obestoupila upíra tak, že vypadal skoro jako duch. Křičela jsem jeho jméno a kroky za mnou se stále přibližovaly. Zpanikařila jsem, skočila vpřed a těsně se vyhnula kostlivým rukám, které po mně chňaply a chtěly mě stáhnout s sebou do hrobu. Znovu jsem nabrala sílu a sprintovala k upírovi. Popoháněl mě a varovně vrčel na monstrum, které mě stále pronásledovalo.

„Nech mě být!“ zařvala jsem, ale to už mě zezadu popadly nemilosrdné paže. „Ne!“

„Kotě!“

Ten výkřik nepatřil upírovi přede mnou; byl to hlas monstra, které mě násilím táhlo k zemi. Trhla jsem hlavou k upírovi v dáli, ale jeho rysy se už začínaly rozpíjet a ztrácet v mlze. Než zmizel, ještě jsem zaslechla jeho hlas.

„On není tvůj manžel, Catherine.“

Někdo se mnou prudce zatřásl a já se probrala z posledního zbytku snu. Nade mnou se skláněl Bones, můj upíří milenec.

„Co ti je? Jsi zraněná?“

Možná by se zdálo, že je to divná otázka, protože to přece byla jen noční můra. Ale s tou správnou mocí a magií se noční můry někdy dají použít jako zbraň. Před nějakou dobou mě jedna taková málem zabila. Ale tohle bylo jiné. I když jsem to všechno viděla tak živě, byl to jen sen.

„Budu v pohodě, když se mnou přestaneš cloumat.“

Bones mě pustil a s úlevou vydechl. „Nechtěla ses probudit a mlátila jsi sebou na posteli. Asi se ti vrátily nějaké ošklivé vzpomínky.“

„To je dobrý. Byl to jen… strašidelný sen.“

Něco na tom upírovi ze snu mi vrtalo hlavou. Jako bych měla vědět, co je zač. Ale nedávalo to žádný smysl, protože to byl jen výplod mé fantazie.

„Je mi divné, že jsem z toho tvého snu nemohl nic zachytit,“ pokračoval Bones. „Normálně tvé sny vnímám jako zvukovou kulisu.“

Bones byl Mistr upír, mocnější než většina upírů, s nimiž jsem se kdy setkala. Mimo jiné měl nadání i na čtení lidské mysli. I když jsem byla napůl upír a napůl člověk, ještě ve mně zůstávalo tolik lidskosti, že Bones slyšel, co si myslím, pokud jsem mu v tom nějak nezabránila. Ale s těmi sny to byla pro mě novinka.

„Ty slyšíš, co se mi zdá? Bože, neužil sis ani chvilku ticha. Střelila bych se do hlavy, kdybych byla ve tvé kůži.“

Což by mu příliš neublížilo. Upíra lze usmrtit pouze stříbrem, vraženým do srdce, nebo useknutím hlavy. Rána pistolí do hlavy by možná nadobro vyřešila moje trable, ale Bonesovi by způsobila jen nepříjemnou bolest hlavy.

Uvelebil se na polštářích. „Nedělej si starosti, lásko. Řekl jsem, že je to jako zvuková kulisa, takže mě to docela ukolébává. A pokud jde o klid, tak toho si tady na vodě užívám, aniž by mi u toho šlo o kejhák.“

Znovu jsem se položila na postel a zachvěla se, když se zmínil o tom, jak o vlásek unikl smrti. Bones se jí ocitl tak blízko, že mu kdysi zbělely vlasy, ale teď už je měl zase sytě hnědé jako obvykle.

„A proto se plavíme na lodi po Atlantiku? Aby sis užil klídku a pohodičky?“

„Chtěl jsem si s tebou užít nějaký čas o samotě, koťátko. Poslední dobou nám nebylo moc přáno.“

To bylo slabé slovo. I když jsem sekla se svou prací jako hlava tajného speciálního týmu ministerstva vnitra, který pronásledoval nebezpečné upíry a ghúly, můj život přesto nebyl zrovna fádní. Nejdřív jsme se museli minulý rok vypořádat se ztrátami ve vlastních řadách, které jsme utrpěli ve válce s jiným Mistrem upírem. Tehdy bylo zavražděno několik Bonesových přátel – mezi nimi i Randy, manžel mé nejlepší kamarádky Denise. Pak jsme několik měsíců pronásledovali ty, kteří válku rozpoutali, aby proti nám nepřipravili spiknutí. Potom se musela vycvičit moje náhradnice, aby strýček Don měl koho prudit, když jeho agenti šli po neposlušných členech nemrtvé komunity. Většina upírů a ghúlů nezabíjí, když se na někom krmí, ale byli i tací, kteří zabíjeli pro zábavu. Nebo z hlouposti. Můj strýček se staral o to, aby o takové upíry a ghúly bylo náležitě postaráno – a také o to, aby se obyčejní občané nedozvěděli o jejich existenci.

A tak když mi Bones prozradil, že si uděláme výlet na lodi, řekla jsem si, že za tím musí být nějaký skrytý úmysl a máme zase někoho najít a zničit. Za celou dobu trvání našeho vztahu jsme nikdy nikam nevyrazili jen tak za odpočinkem.

„Tohle je tedy náš společný víkend?“ neubránila jsem se nevěřícnému tónu.

Přejel mi prstem po spodním rtu. „Tohle je naše dovolená, koťátko.“

Při té představě jsem oněměla úžasem. „A co můj kocour?“ Zásobila jsem ho jídlem na několik dní, ale ne na delší dobu.

„Žádný strach. Sehnal jsem někoho, kdo zajde k nám domů a postará se o něj. Můžeme vyrazit, kamkoli se nám zachce, a nemusíme spěchat. Tak pověz, kam bys ráda?“

„Do Paříže.“

Samotnou mě překvapilo, že jsem to řekla. Nikdy předtím jsem nezatoužila to město navštívit, ale teď z nějakého neznámého důvodu ano. Možná proto, že se o Paříži říká, že je to město zamilovaných, i když pouhý pohled na Bonese mě vždycky dostal do romantické nálady.

Musel zachytit mé myšlenky, protože se usmál, a jeho tvář byla najednou ještě úchvatnější. Alespoň pro mě. Na tmavomodrém povlečení jeho hebká, alabastrová kůže skoro zářila a vypadala příliš dokonale, než aby byla lidská. Přikrývku měl shrnutou k pasu, takže se mi nabízel ničím nerušený pohled na jeho štíhlé, vyrýsované břicho a pevnou, svalnatou hruď. Tmavohnědé oči začínaly nabírat smaragdově zelený odstín, zpod křivky jeho rtů vykoukly špičáky a já poznala, že nejsem sama, kdo se náhle cítí tak rozpálený.

„Ať je to tedy Paříž,“ zašeptal a odhodil přikrývku.

„…přijedeme co nevidět. Ano, má se velmi dobře, Mencheresi. Věř mi, vždyť jsi mi volal skoro každý den… dobře, uvidíme se v docích.“

Bones zavěsil a zakroutil hlavou. „Buď můj Velmistr něco tají, nebo si vypěstoval posedlost vším, co uděláš.“

Protáhla jsem se v houpací síti, kterou jsme měli na palubě. „Tak mi ho příště dej k telefonu. Řeknu mu, že jsem se nikdy neměla lépe.“

Poslední tři týdny byly opravdu překrásné. Dovolenou už jsem potřebovala jako sůl, o Bonesovi ani nemluvě. Byl Mistr jednoho velkého klanu a Spolumistr ještě většího, a tak byl pořád pod drobnohledem, pořád ho někdo soudil, musel čelit námitkám nebo chránit své druhy. A taková zodpovědnost si vybírala daň. Až během několika posledních dnů se konečně pořádně uvolnil a mohl se vyspat déle než obvykle.

Tahle radostná cesta měla jen jednu vadu na kráse, ale nechávala jsem si ji pro sebe. Proč kazit příjemné chvilky tím, že budu vyprávět Bonesovi o těch pitomých, nesmyslných snech?

Tentokrát si jich nevšiml. Asi jsem už ve spánku kolem sebe nekopala. Po probuzení jsem si z těch snů nic moc nepamatovala. Jen jsem věděla, že se mi od začátku zdálo o tomtéž blond upírovi, jemuž jsem neviděla do tváře. O tom, který mi říkal pravým jménem – Catherine – a pokaždé to skončilo stejnou záhadnou výtkou: On není tvůj manžel.

Podle lidských zákonů Bones opravdu nebyl můj manžel. Byli jsme svázáni krevním poutem, takže v očích upírů jsme vlastně byli manželé, a nemrtví neznají rozvod. Když říkají takové to „dokud nás smrt nerozdělí“, myslí to sakra vážně. Možná se do mých snů promítala podvědomá touha po tradiční svatbě. Když jsme se o ni naposledy pokusili, naše plány zhatila válka s upírem, který bral nespoutanou, smrtící černou magii jako fér hru.

Mencheres nás očekával v docích. I když mu Bones říkal Velmistr, protože Mencheres byl pánem upíra, který přeměnil Bonese, vypadal stejně mladě jako Bones. Nejspíš byli kdysi jako lidé stejně staří, když se změnili v upíry. Mencheres byl také hezký, ale tak nějak exoticky: měl vznešené způsoby, egyptské rysy a dlouhé černé vlasy, povlávající ve větru.

Ale co mě doopravdy upoutalo, bylo osm upířích Mistrů, kteří se pořád drželi po jeho boku. Ještě než jsem vystoupila z lodi, ucítila jsem, jak ve vzduchu jiskří jejich spojená síla jako statická elektřina. Jistě, Mencheres se obvykle všude pohyboval s doprovodem, ale tihle vypadali doslova jako osobní stráž, ne jako jeho nemrtví fanoušci.

Bones vykročil k Mencheresovi a letmo ho objal.

„Ahoj, Velmistře. Asi tu nejsou jen tak pro legraci,“ kývl k čekajícím upírům, „takže očekávám, že je nějaký problém.“

Mencheres kývl. „Měli bychom se odsud klidit. Už jen tou lodí na sebe dost upozorňujete.“

Na boku lodi byl červený nápis „Smrťák“. Bylo to na počest mé přezdívky, Zrzavá smrtka, kterou jsem si vysloužila díky barvě vlasů a velkému počtu odrovnaných mrtvých na svém kontě.

Když jsme došli od mola k přistavené černé dodávce, Mencheres se mnou za celou dobu kromě krátkého, zdvořilého: „Ahoj,“ nepromluvil. Stála tam další, úplně stejná dodávka, do níž nastoupilo šest z jeho strážců. Když jsme velkou rychlostí vyjeli z doků, druhá dodávka se držela těsně za námi.

„Pověz mi o svých snech, Cat,“ řekl mi cestou Mencheres.

Zůstala jsem na něj zírat. „Jak o nich víš?“

Bones taky vypadal zaskočeně. „Já o nich nemluvil, kotě.“

Mencheres nás oba ignoroval. „O čem se ti zdálo? A buď velmi konkrétní.“

„Jsou zvláštní,“ spustila jsem a všimla si, jak Bones zvedl obočí, když jsem o snech promluvila v množném čísle. „Ve všech vidím jednoho a toho samého upíra. V tom snu vždycky vím, kdo to je. Dokonce se slyším říkat jeho jméno, ale když se vzbudím, nemůžu si na to jméno vzpomenout.“

Skoro bych řekla, že Mencheres vypadal vyděšeně. Samozřejmě bylo těžké to posoudit. Bylo mu přes čtyři tisíce let a dokázal geniálně skrývat emoce, ale možná že jeho ústa nepatrně ztuhla. Nebo to možná bylo jen zdání.

„Kolik takových snů jsi měla?“ zeptal se Bones. Netěšilo ho to. Pevně semknul rty, a to už nebylo jen zdání.

„Čtyři, a nezačínej s tím. Kdybych ti to řekla, zamířil bys s tou lodí k nejbližší pevnosti a pak bys nade mnou hlídkoval ve dne v noci. Nechtělo se mi kazit hezký výlet. O nic nejde.“

Odfrknul si. „Takže ona řekne, že o nic nejde. No, lásko, uvidíme, jestli opravdu o něco jde. S kapkou štěstí při takové lehkomyslnosti nepřijdeš o život.“

Pak se otočil k Mercheresovi. „Věděls, že je něco špatně. Proč jsi mě na to hned neupozornil, sakra?“

Mencheres se naklonil. „Cat není v ohrožení života. Ale přišlo to… za prapodivných okolností. Doufal jsem, že tenhle rozhovor nebude nutný.“

„Mohl bys to laskavě přestat okecávat a vyklopit to?“ Mencheres byl proslulý tím, že rád dlouho napínal, než z něj něco vypadlo. Myslím, že ve svém věku už získal nehoráznou dávku trpělivosti.

„Slyšel jsi někdy o upírovi jménem Gregor?“

Hlavou mi na okamžik projela prudká bolest a zmizela tak rychle, že jsem se podívala kolem sebe, jestli to ostatní vnímali také tak. Mencheres na mě zíral, jako by mi chtěl prohlédnout až dozadu do mozku. Bones vedle mě chraplavě zaklel.

„Znám pár Gregorů, ale jen jednomu parchantovi se říká Snový zloděj.“ Bouchl pěstí do područky. „Tomuhle ty říkáš přijatelné, bezpečné podmínky pro mou ženu?“

„Nejsem tvoje žena.“

Bones po mně vrhl rozčarovaný pohled a já si přikryla pusu rukou. Kde se to ve mně, sakryš, vzalo?

„Cos to teď řekla?“ zeptal se Bones nevěřícně.

Zkoprněla jsem a začala koktat.

„Já, já jen chtěla… jediné, co si pamatuju z těch snů, je, jak ten upír říká on není tvůj manžel. A já vím, že tím myslí tebe, Bonesi. Jen to jsem chtěla říct.“

Bones vypadal, jako bych mu právě vrazila kudlu do zad, a Mencheres se stále tvářil chladně a víčka měl pořád přimhouřená. Jinak nehnul brvou.

„Víš, ono se zdá, že vždycky, když je to mezi námi fajn, objevíš se ty a všechno poděláš!“ obořila jsem se na Mencherese.

„Ze všech možných míst sis vybrala Paříž,“ odpověděl.

„A co jako? Máš něco proti Francouzům?“ pocítila jsem vůči němu nevysvětlitelnou zlost. Z hrdla se mi dral výkřik. Proč nás nenecháš na pokoji?

Pak jsem se vzpamatovala. Co to se mnou je? Mám snad PMS a hrabe mi z toho?

Mencheres se podrbal na čele. Odvrátil se a v jeho profilu vynikly jemně tvarované rysy.

„Paříž je krásné město. Užij si to. Prohlédni si všechny památky. Ale nechoď nikam bez doprovodu, a jestli se ti znovu bude zdát o Gregorovi, Cat, nedopusť, aby se tě dotkl. Až ho ve snu uvidíš, uteč.“

„No, nemysli si, že řekneš užij si to, a tím máš vystaráno,“ řekla jsem. „Kdo je Gregor, proč se mi o něm zdá a proč se mu říká Snový zloděj?“

„Spíš jde o to, proč se najednou objevil a shání se po ní?“ řekl Bones ledově chladným hlasem. „Po Gregorovi nebylo ani vidu, ani slechu víc než deset let. Myslel jsem, že je možná mrtvý.“

„Není mrtvý,“ řekl Mencheres trochu ponuře. „Gregor vidí do budoucnosti stejně jako já. Měl v plánu změnit budoucnost na základě jedné ze svých vizí. Když jsem to zjistil, potrestal jsem ho tím, že jsem ho uvěznil.“

„A co chce po mé ženě?“

Bones zdůraznil ta dvě slova a povytáhl na mě obočí, jako by mě vyzýval. Ale nereagovala jsem.

„Viděl Cat v jedné ze svých vizí a rozhodl se, že ji dostane,“ prohlásil Mencheres bezbarvým tónem. „Pak zjistil, že je s tebou spoutána krví. Když bylo Cat asi šestnáct, Gregor se rozhodl, že ji najde a unese. Jeho plán byl prostý – když tě Cat nikdy nepozná, nebude tvoje, ale jeho.“

„Ten hnusnej slizkej bastard,“ vyrazil ze sebe Bones a mně spadla čelist. „K tak bystré hlavě mu pogratuluju – ale při tom mu proženu srdcem stříbro.“

„Nepodceňuj Gregora,“ řekl Mencheres. „Před měsícem se mu povedlo uniknout z mého vězení a já jsem ještě nezjistil jak. Vypadá to, že Gregor se zajímá víc o to, jak se zmocnit Cat, než jak se mi pomstít. Nevím o nikom jiném, s kým by se Gregor spojil ve snu od té doby, co je venku.“

Proč o mě ti pošahaní upíři pořád usilujou? To, že jsem jediná známá poloviční upírka, mi přináší spíš trápení než užitek. Gregor nebyl prvním upírem, který si myslel, že by bylo pěkné nechat si mě jako exotickou hračku, ale doposud nikdo na to nešel takhle originálním způsobem.

„A ty jsi Gregora držel dvanáct let pod zámkem jen proto, aby nemohl ovlivnit mou budoucnost s Bonesem?“ zeptala jsem se s nezastíranou skepsí. „Proč? Bonesova pána Iana ses tehdy nesnažil zastavit, když se pokoušel o totéž.“

Mencheresovy ocelově modré oči těkaly mezi mnou a Bonesem. „V sázce bylo mnohem víc,“ řekl nakonec. „Kdybys nikdy nepotkala Bonese, možná by pod Ianovou vládou zůstal déle a nestal by se Mistrem vlastního klanu, a pak by nemohl být ani Spolumistrem v tom mém, když jsem ho potřeboval. To jsem nemohl riskovat.“

Takže vůbec nešlo o to ochránit opravdovou lásku. Byl to jen kalkul. Upíři málokdy jednají z nezištných důvodů.

„Co se stane, když se mě Gregor ve snu dotkne?“ posunula jsem náš rozhovor dál. „Co pak?“

Odpověděl mi Bones a provrtával mě planoucíma očima.

„Jestli se tě Gregor ve snu zmocní, budeš tam, kde je on, až se probudíš. Proto se mu říká Snový zloděj. Může lidi ukrást přímo z jejich snů.“

2. kapitola

Samozřejmě že jsem měla námitky. Oba muži se na mě dívali jako na hlupačku, která se snaží zpochybnit něco, co je nezvratný fakt. Gregorova schopnost za normálních okolností fungovala jen na lidi, protože upíři a ghúlové měli nadpřirozenou schopnost ovládání mysli, což je chránilo před podvědomými únosy. Ale protože já jsem byla poloviční, bylo možné, že by Gregorův trik fungoval i u mě.

To bude něco, až se strýček dozví, že je někde upír, který tohle dokáže. Ten se z toho podělá.

„Gregor se pokusí vnutit ti svou vůli ve snech,“ řekl Mencheres na rozloučenou. „Uděláš nejlíp, když budeš ignorovat všechno, co řekne, a probudíš se nejrychleji, jak to půjde.“

„Tak na to vem jed,“ zamumlala jsem. „Mimochodem, co je tak divného na Paříži? Když jsi říkal, že jsme si vybrali ji, znělo to, jako by to bylo něčím příznačné.“

„Gregor je Francouz,“ zněla Mencheresova odpověď. „Vybrala sis místo, které je mu domovem už bezmála devět století. Pochybuju, že je to náhoda.“

Naježila jsem se. „Co tím chceš naznačit?“

„To je snad jasné,“ řekl Bones a málem mi utrhl ruku, jak mě vláčel k malebné chatě, zčásti pokryté popínavou révou. „Gregor ti řekl, že máš přijet.“

U dveří nás čekal milý manželský pár dvou francouzských upírů, kteří nás vřele vítali, ale slovům jsem nerozuměla. Bones k nim promluvil jejich řečí a jeho přízvuk zněl stejně přesvědčivě jako jejich.

„Neřekls mi, že umíš francouzsky,“ zamumlala jsem.

„A tys mi neřekla, že těch snů bylo víc,“ odsekl mi anglicky.

Pořád byl na mě naštvaný. Vzdychla jsem si. Ještě že jsme si užili těch pár klidných týdnů.

Navzájem jsme se představili anglicky. Sonya s manželem Noelem tedy budou našimi hostiteli během pobytu v Paříži.

„Vy jste oddaní?“ zeptala jsem se překvapeně a hned jsem zrudla. „Pardon, ne že by to bylo tak překvapivé, jen…“

„Jste první oddaný pár, se kterým se setkala, mes amis ,“ vmísil se Bones jemně do hovoru. „Nejspíš si už začínala myslet, že má na ten stav monopol.“

Oba se zasmáli a trapas byl zažehnán. Sonya ani na chvíli nemrkla na půltucet upírů, kteří postávali kolem jejího domu.

Uvedli nás do našeho pokoje s výhledem do zahrady, obklopující dům. Sonya byla zručná zahradnice. Podle její zahrady by se mohl stavět ráj.

„Jen píle a trpělivost, ma chérie,“ řekla, když jsem jí složila poklonu. „Tyhle dvě věci nikdy neuškodí.“

Když to dořekla, střelila po Bonesovi pichlavým pohledem a dala mu najevo, že jí jeho nedávná kousavá poznámka neunikla.

„Moje milá Sonyo, budu se to snažit zapamatovat,“ odpověděl jí suše.

„Ale jistě se už chcete ubytovat a občerstvit. Cat, tamhle je ovoce, sýr a chlazené víno. Bonesi, mám vám sem nahoru někoho poslat, nebo až později?“

„Později. Nejdřív si musím promluvit se svou ženou.“

A znovu ta dvě poslední slova řekl trochu významným tónem. Sonya a Noel odešli. Bones se do mě pustil dřív, než stačily utichnout jejich kroky.

„Zatraceně, kotě, už jsem si myslel, že tohle máme vyřešené, ale tys zase jednou rozhodla, co můžu a co nemůžu, a ani se o tom se mnou neobtěžuješ bavit.“

Při takovém nařčení mě přešly některé z mých výčitek svědomí. „Myslela jsem, že o nic nejde, proto jsem ti to neřekla.“

„O nic? To je dobré pojmenování pro neustálé pokusy nějakého upíra ukrást mi tě přímo z postele.“

„Nevěděla jsem, že se tohle děje!“

„Věděla jsi, že je něco v nepořádku, ale zatajilas to přede mnou. Myslel jsem, žes už před šesti lety poznala, že tajit přede mnou věci je chyba.“

To byla rána pod pás. Několik měsíců poté, co jsme se seznámili, moje pověst utrpěla tím, že jsem byla zatčena za zabití guvernéra Ohia. Nevěděla jsem, že Don, agent FBI, který mě vyslýchal, byl bratrem mého zatraceného upířího otce, který přivedl mou matku do jiného stavu jen proto, že se s ní vyspal krátce po své proměně. Taky jsem nevěděla, že Don od mého narození věděl, že jsem poloviční upírka. Prostě jsem si myslela, že Don je vysoká šarže u FBI a že se vyzná v upírech – a který by zabil Bonese, kdybych nepřijala nabídku stát se členkou jeho speciálního tajného týmu.

A tak jsem Bonese oklamala a odešla s Donem v dobré víře, že to je jediný způsob, jak zachránit Bonesovi život. Když jsem Bonese opustila, nesl to hodně špatně. Trvalo mu čtyři roky, než mě nakonec našel, ale ukázal mi, jak moc jsem se mýlila, když jsem si myslela, že my dva spolu prostě nemůžeme být. Stále mám hrozný pocit viny kvůli tomu, co jsem udělala. A on teď nasypal sůl do mé staré rány.

„Jak dlouho mě za to budeš ještě trestat? Jestli se dá soudit z toho, cos před chvílí řekl, budu to mít na talíři ještě hodně let.“

Z jeho tváře začal mizet vztek. Prohrábl si rukou vlasy a věnoval mi zoufalý – ale už ne tak vyčítavý – pohled.

„Máš vůbec ponětí, jak by mi bylo, kdybych se probudil a zjistil, žes zmizela beze stopy? Zešílel bych, kotě.“

Zhluboka jsem se nadechla a pomalu vydechla. Když jsem si představila, že by mi Bones zmizel ve spánku a nějaký divný upír by ho z neznámých důvodů unesl, asi bych se z toho taky zcvokla. No tak, Cat, vzpamatuj se. Je čas přestat se předhánět s řečmi, které ani jeden z vás nemyslí vážně.

„Nevykašleme se na to už? Co ty na to? Měla jsem ti o těch snech říct. Když se to bude opakovat, řeknu ti to hned, jak se probudím. Čestné slovo.“

Přistoupil blíž a popadl mě za ramena. „Zbláznil bych se, kdybych tě takhle ztratil, kotě.“

Položila jsem ruce na jeho. „Neztratíš. Slibuju.“

Budova opery Palais Garnier, postavená ve starobylém honosném stylu, byla extravagantní každým coulem. Sonya a Noel šli s námi stejně jako náš ochranný doprovod. Bones nechtěl dát Gregorovi šanci, aby nám pokazil zábavu.

Byla to moje první opera. Bylo zvykem, že když jsem si na sebe vzala hezké šaty, někdo při tom zemřel. Ale pokud opera nebude šťavnatější, než jak popisuje brožurka, dnes k tomu nedojde.

Když jsme šli k pozlacenému vchodu, Bones sklízel tolik obdivných pohledů, až jsem mu musela stisknout ruku. No jasně, vypadá skvěle v tom černém smokingu s bílou hedvábnou šálou kolem krku, ale copak ty ženské musejí tak čumět? Většinou jsem byla sama celá vedle z toho, jak je úžasný, a málem nevěřila, že někdo takový ke mně vůbec patří. Ale někdy jsem si zase přála, aby nebyl až tak moc k sežrání, protože po něm ženské mlsně pokukovaly.

„Nedívají se na mě, čumáčku,“ zamumlal Bones. „Dívají se na tebe. Stejně jako já.“

Smyslně na mě zamrkal a já se musela usmát. „To dělají ty šaty,“ poškládlila jsem ho. „Jak mě obepínají, dělají mi větší prsa a oblejší boky.“

Byla to dlouhá róba z jasně červeného taftu a vodorovně přes prsa byl speciální pruh látky se všitou kosticí, díky které šaty perfektně držely, i když byly bez ramínek. Pruh látky se sbíhal vzadu na bocích a až úplně dole, na spodním okraji úzké sukně, tvořil vějíř. Byly to ty nejúžasnější šaty, jaké jsem kdy měla na sobě.

Bones se potichu uchechtl. „Pořád přemýšlím, jak bych si tě mohl vzít, když máš tohle na sobě. Zrovna teď jsem se rozhodl, že zezadu, i když se to do konce představení může změnit.“

„Proč jsme sem vůbec chodili, když budeš mít chlípné řečičky a vůbec nebudeš vnímat, o čem to je?“

„Protože to samo o sobě je zábava,“ odpověděl s hříšným pohledem v očích. „Budu si celou dobu představovat, co všechno s tebou budu dělat, až budeme zase sami.“

Pak ale zvážněl a jas z jeho očí se vytratil. „Vlastně jsem myslel, že po té opeře si dáme pozdní večeři a půjdeme se trochu projít po městě. I když máme s sebou doprovod, myslím, že se nám nemusí lepit přímo na zadek, ne? Co tomu říkáš?“

Překvapením jsem otevřela ústa. Procházet se jen tak, bez výzbroje a bez doprovodného týmu po boku? Jen koukat po městě jako normální lidi?

„Oui, sí, prostě ano jakýmkoli jazykem. Prosím, jen řekni, že to není apríl!“

„Neboj. Ale představení už začíná; jdeme si najít sedadla.“

„Dobře.“

„Nějaká povolná, ne?“ do hlasu se mu opět vkradl šibalský tón. „Toho pak musím využít.“

Když o přestávce spadla opona, věděla jsem jistě tři věci: ta opera se mi hrozně líbí, chci se něčeho napít a potřebuju čůrat.

„Jdu s tebou,“ prohlásil Bones, když jsem mu oznámila, že musím na toaletu.

Obrátila jsem oči v sloup. „To se nesluší.“

„Musím si poopravit rtěnku, Cat. Vadilo by, kdybych se k vám přidala?“ zeptala se Sonya. „Bonesi, vy byste zatím mohl dojít pro nějaké šampaňské, také bych si dala skleničku. Je to hned tamhle naproti, takže nás bez problémů najdete.“

Bylo jasné, co tím chtěla říct. Bones bude nablízku, kdyby náhodou nastaly potíže, ať už by sem zabloudil můj nápadník ze snu nebo vražedný nemrtvý fanoušek opery, budu mít bodyguarda.

Kývl. „Jen vás doprovodím. Není v tom přehnaná péče, pouze zdvořilost.“

„Jistě.“ Zacukalo mi v koutku. „Jak myslíš.“

Z dámských toalet vedla dlouhá fronta. Bones pobaveně odfrknul, když si všiml, že koukám k prázdným pánským toaletám a začínám uvažovat, jestli nemám jít raději tam.

„To se nesluší,“ rýpl si do mě.

„Já vím, že všechny ty baby tady nečekají proto, aby si vyprázdnily měchýř. Měli by jim udělat oddělenou místnost na to, aby si upravily make-up a my ostatní se mohly vyčůrat,“ brblala jsem, ale pak jsem se s omluvným výrazem otočila k Sonye. „Ehm, tím jsem nemyslela vás. Nevšímejte si mě. Bude nám oběma líp, až budeme odtamtud zase venku.“

Zasmála se. „Já vím, jak jste to myslela, chérie. Často si to říkám taky, protože záchody už pro mě delší dobu nemají smysl.“

„Přines mi trochu likéru, Bonesi, rychle, než zase řeknu nějakou perlu.“

Políbil mi ruku. „Za chvíli jsem zpátky.“

Když odcházel, nebyla jsem sama, kdo se za ním se zalíbením díval.

„Mmmm hmmm.“

Tiché obdivné hučení přišlo od brunety, stojící o kus dál ve frontě. Povytáhla jsem obočí, a aby jí to bylo úplně jasné, poklepala jsem prstem na svůj zásnubní prsten.

„Obsazeno, drahá.“

Je to jen člověk, říkala jsem si, ale málem jsem se na ni vrhla, když se podruhé na Bonese zadívala. Pak na mě pokrčila rameny.

„Nic netrvá věčně.“

Zaskřípala jsem zuby. „Kromě smrti.“

Sonya řekla něco francouzsky a žena trucovitě zkroutila rty, ale ještě než se otočila, neodpustila si poslední poznámku.

„Když vám tak chrozně vadí, že se váš chlap někomu líbí, máte cho nechat doma.“

S tím silným francouzským přízvukem neuměla vyslovit „h“. Nemůžeš ji zabít jen proto, že je to coura, napomínala jsem se. I kdyby ses mohla jejího těla tajně zbavit…

„Šuká ještě líp, než vypadá,“ usadila jsem ji. Několik hlav se otočilo. Bylo mi to fuk; nasrala mě. „A ujišťuju vás, že až přijdeme na CHOTEL, ten krásnej obličej bude mezi mýma nohama.“

Z tlačenice u baru jsem zaslechla Bonesův smích. Sonya se uchichtla. Žena mě probodla jedovatým pohledem, vystoupila z řady a odešla.

„Výborně, aspoň jich je před námi o jednu míň. Než nám donese to pití, budeme hotové,“ poznamenala Sonya, když se přestala smát.

„Takže to máme jednu.“ Změřila jsem očima frontu a většina dam se buď usmívala, nebo uhýbala pohledem kvůli té krátké scénce. „A ještě jich zbývá asi dvanáct.“

Když jsme o deset minut později vešly na toalety, myslela jsem si, že tam snad doskáču po jedné noze. Musela jsem prostě počkat, až na mě přijde řada – nic jiného se nedalo dělat, ledaže bych nechala Sonyu, aby použila upíří ovládání mysli a poslala pryč další ženské, ale to by nebylo fér.

Když jsem vylezla ven, Sonya si už ukládala rtěnku zpátky do svého psaníčka. Stoupla jsem si vedle ní před zrcadlo a myla si ruce.

„Jak je ten svět malý,“ řekl někdo po mé pravici.

Otočila jsem se a všimla si, že na mě zírá rozkošná blondýnka. „Co prosím?“

„Vy si mě nepamatujete?“ zakroutila hlavou. „Už je to nějaký ten pátek. Nebyla jsem si dokonce jistá, jestli jste to vy, dokud jste neodsekla té ženě, ale ta vaše barva bije do očí. A když jsme se poprvé setkaly, byla jste tehdy taky podrážděná.“

Podle přízvuku jsem poznala, že je to Američanka. A jaktěživa jsem ji neviděla.

„Je mi líto, ale s někým jste si mě spletla.“ A já navíc nemívám problémy se zapamatováním si lidí, k tomu mi dopomáhá poloviční upíří paměť a taky to souvisí s mou starou prací.

„Bylo to v Ritzu, na Place Vendôme, vzpomínáte?“ Pořád jsem jen kroutila hlavou. Vzdychla si. „No nevadí. Škoda, že to s tamtím chlápkem nevyšlo, ale vypadáte, že jste našla náhradu, takže pro vás jedině dobře.“

„Ha?“

Teď už jsem začala přemýšlet, jestli není blázen. Sonya přišla blíž ke mně. Ta dívka si napudrovala nos a pak strčila pudřenku zpátky do kabelky.

„Tehdy jste na vdanou stejně vypadala ještě moc mladá, takže se vám nedá vyčítat…“

„Cože?“ Teď už jsem fakt nevěřila svým uším.

Vzdychla. „Nevadí. Ráda jsem vás zase viděla.“

Odešla z toalet. Sonya už vykročila, že ji zadrží, ale já jsem zamumlala: „Nechte to být. Musela si mě s někým splést.“

V hlavě jsem ucítila ostrou bolest, jako by mě do mozku bodaly tisíce jehliček. Zamnula jsem si spánky.

„Je vám dobře, chérie?“ zeptala se Sonya.

„Fajn. Spletla se,“ opakovala jsem. „Koneckonců jsem v Paříži poprvé.“

Procházeli jsme se po Rue de Clichy a naši bodyguardi se drželi několik kroků za námi. Rozhodla jsem se nedat si velkou večeři a spokojila se s croissantem a cappuccinem v jedné z těch okouzlujících kaváren, jakou člověk najde v každé ulici.

Sonya a Noel se k nám nepřidali a raději nám dopřáli trochu rádoby soukromí. I přes stovky kolemjdoucích a náš doprovod to vypadalo skoro jako intimní večer. Byli jsme jen jeden pár z mnoha, které se jen tak brouzdají ulicemi noční Paříže.

Bones cestou vyprávěl o budovách a dochovaných stavbách… a jací byli tehdy. Historky o něm a jeho nejlepším kamarádovi Spadeovi a pánovi Ianovi mě rozesmály. Uměla jsem si představit, jaká pohroma museli ti tři být.

Zastavili jsme se na konci jedné dlouhé ulice, kde se domy k sobě mačkaly obzvláště těsně. Bones něco zavolal francouzsky a pak mě vedl dál úzkou uličkou.

„Cos to říkal?“

Usmál se. „Raději nechtěj vědět.“

Pak mě umlčel hlubokým polibkem a přitiskl mě k sobě. Zatajila jsem dech, když jsem ucítila, že mi rukama vyhrnuje šaty.

„Zbláznil ses? Poblíž je půl tuctu upírů a…“

„Ale nevidí na nás,“ přerušil mě a zasmál se. „Poručil jsem jim to.“

„Ale můžou nás slyšet, Bonesi,“ namítala jsem dál, teď už tváří k budově, protože mě otočil.

Začal se smát. „Tak nešetři lichotkami.“

Bones mě chytil paží kolem pasu a přimáčkl mě k sobě. Pořád mi vyhrnoval šaty, a jak jsem se vrtěla, sama jsem jim pomáhala nahoru. Pak mě najednou píchlo v krku a já ztuhla, jak vnořil špičáky do mého hrdla. Tiše zavrněl blahem.

„Ach, kotě, tobě se to líbí skoro stejně jako mně. Ponoř se do mě, lásko, a já udělám totéž.“

Krev mě opouštěla a vtékala do něj, a jako by ji nahradila sladká touha. Bones měl pravdu: zbožňovala jsem, když mě kousnul. Kůže mi při tom hořela a srdce začalo bít rychleji – a pak jsem se o něj jen třela a sténala, protože mu hrozně trvalo, než si rozepne kalhoty.

„Bonesi… ano…“ Na víc jsem se nezmohla.

Můj obličej najednou narazil do zdi tak silně, až jsem cítila, jak praskla lícní kost. A pak jsem si uvědomila, že slyším střelbu.

Přicházelo to jako staccato odněkud shora a kulky létaly všemi směry… všude, jen ne na tu budovu, k níž jsem byla přiražená. Bones mě tiskl ke zdi a kryl mě tělem jako štítem a přitom se třásl a bušil pěstí do stěny přede mnou. Snažil se vyrazit dveře, které tam ale nebyly.

A v tu chvíli jsem zjistila, proč se třese. Jeho tělo provrtávaly kulky.

Zdálo se, že naši strážci to schytali ještě hůř. Protože Bones sebou netrhnul při každé ráně, museli utvořit kolem našich zkroucených těl půlkruh. Pak někdo vykřikl a nejhustší palba na chvíli přestala. Snažila jsem se otočit, ale pak jsem se zděsila. Bylo to mnohem horší, než jsem si myslela. Ať to byl, kdo chtěl, použil stříbrné kulky.

„Musíme si pospíšit, bože, tohle tě zabije!“ ječela jsem a snažila se vyprostit zpod Bonesova skrčeného těla. Pořád mě silou svíral a já sebou bezmocně házela jako brouk převrácený na krovky.

„Jestli utečeme, mohli by tě dostat,“ zachroptěl, ale přes hlasité výstřely ho nebylo skoro slyšet. „Jeden z nich musel přivolat posily. Musíme čekat. Mencheres přijde.“

„Do té doby budeš mrtvý,“ namítla jsem. Usmrtit upíra střelbou bylo těžké dokonce i se stříbrnými střelami, protože roztrhat srdce trvalo příliš dlouho. To mě učil Bones. Žádný upír nebude sedět a pózovat ti, abys ho mohla rozstřílet…

Tohle mi řekl před šesti lety, kdy zavrhl používání střelných zbraní pro jejich neefektivnost. Ale Bones tady možná bude pózovat. Posila by dorazila s křížkem po funuse. Musel to vědět zrovna tak jako já. Takže tentokrát lhal on mně.

Znovu udeřil pěstí a zeď povolila. Lidé uvnitř vykřikli. Kdyby měl víc času, mohl se probourat do domu a my bychom se před tou nelítostnou střelbou ukryli. Ale když do ní bušil jednou rukou a někdo z něj přitom nadělal řešeto? Bonesova pěst bušila stále pomaleji, a už to začínalo připomínat opilecké pohyby. Bože, on umře na mně, takhle skrčený, přímo tady na ulici.

Někde ve mně se probudila divoška. Můj mozek ani pořádně nevěděl, jaký má dát tělu pokyn. Věděla jsem jen jedno: musím na chvíli dostat Bonese z dosahu střelců, aby se mu mohly zahojit rány.

S tímto cílem v hlavě se mi povedlo nějak obrátit a pak se bleskově narovnat s pažemi obtočenými kolem něj. Vylezli jsme na vrchol pětipatrové budovy, k níž jsme se tiskli. Jakmile jsme se dostali na střechu, překulila jsem se i s ním, ale bylo divné, že kolem nás neproletěla jediná kulka.

Teď jsem neztrácela čas přemýšlením, proč na nás střelci momentálně nemíří. Tuplem ne, když jsem cítila, jak Bones v mém objetí ochabuje. Strach mě znovu nakopl a skočila jsem i s ním na střechu sousední budovy. A potom na další a další, a vůbec jsem se nepozastavila nad tím, že jsem to dokázala. Když zvuk posledních výstřelů začal slábnout, zastavila jsem se. Až udělám, co je třeba, padnu jak podťatá, ale Bones potřebuje krev. Hodně krve.

Nehonili nás žádní létající vrazi. Možná je prozatím zdrželi naši strážci, ale to nemusí trvat dlouho. Popadla jsem Bonesovu bezvládnou hlavu, narazila své zápěstí na jeho tesáky a nechala krev proudit do jeho úst.

Po jednu nekonečnou, hrůzostrašnou vteřinu se nic nedělo. Nepolykal, neotevřel oči, neudělal vůbec nic a rudá tekutina mu vytékala z úst. Ze zoufalství jsem chytila druhou rukou jeho čelist a stiskla ji tak, aby mu krev prostě musela stéci do krku. Do očí se mi vedraly slzy, protože měl v sobě tolik děr a v nich stříbro, dokonce i na tvářích, až jsem v duchu prosila: Ach bože, prosím, nenech ho umřít…

A nakonec polkl. Neotevřel oči, ale v zápěstí jsem poprvé ucítila, že saje. Sání sílilo a z mého těla odcházela krev, začala se mi motat hlava, ale to všechno bylo přebito pocitem úlevy. Fascinovaně jsem sledovala, jak střelné rány začínají natékat, pak vyloučily z těla stříbrné kulky. Už se mi rozostřil zrak a všechno začínalo blednout, ale musela jsem se usmát, protože Bones otevřel oči.

3. kapitola

„…se už probudit…“

„…brzo odjedeme, on přijede zítra…“

Kolem proplouvaly útržky konverzace. Bylo mi teplo. Tedy až na jednu paži. Něco měkkého a chladivého mě pohladilo po čele.

„Jsi vzhůru, kotě?“

To mi otevřelo oči a vytrhlo mě z letargie. Snažila jsem se posadit, ale pevný stisk mi v tom zabránil.

„Nehýbej se, lásko, počkej pár minut, ať může krev cirkulovat po tvém těle.“

Krev? Několikrát jsem zamrkala a zaostřila jsem na Bonese. Měl na sobě krvavé šmouhy, ale pohled měl vyrovnaný. To mě uklidnilo a klesla jsem zpátky tam, kde jsem byla, neboli očividně do jeho klína. Vedle něj ležely dva prázdné sáčky od plazmy, injekční stříkačka a katétr.

„Kde jsme?“

„V dodávce. Vracíme se do Londýna,“ odpověděl. „Pamatuješ si ten útok?“

„Pamatuju si, že z tebe vyšlo tolik stříbra, až si z toho někdo mohl zacvakat studium na vysoké,“ odpověděla jsem a rozhlédla se. Zjistila jsem, že s námi jede Mencheres a čtyři další upíři. „Mohli tě zabít. Už to nikdy nedělej.“

Neubránil se a vyprskl smíchy. „Tak to sedí od ženy, která do mě napustila skoro všechnu svou krev.“

„Měl jsi v sobě příliš mnoho stříbra, než aby ses dokázal uzdravit sám. Co jsem měla jiného dělat? Sedět a koukat se, jak umíráš?“

„A vrazi ti mohli ustřelit hlavu,“ řekl na oplátku.

„Co byli zač? Povedlo se jim utéct?“

Sáhla jsem si na tvář. Žádná bolest. To nemohla být lidská krev, co mi Bones dal. Možná jsem se hojila rychleji než běžný smrtelník, ale zlomené kosti mohou takhle rychle srůst jen díky upíří krvi.

„Je mi líto, lásko,“ zamumlal Bones. „Málem tě kvůli mně zabili, když jsem se takhle hloupě nechal vlákat do slepé uličky.“

„A kolik jich zemřelo?“

„Zabili tři z šesti.“

Ale v jeho hlase bylo něco víc než sebeobviňování a smutek, ovšem neuměla jsem to nijak definovat.

„Napadli nás ghúlové a byli sakra dobře vyzbrojení, jak sis všimla. Hned po tom, co jsi se mnou zmizela, přidalo se k boji asi osm dalších upírů.“

„Alespoň že pomoc přišla.“ Usmála jsem se na Mencherese: „Děkuju ti.“

Bones zkřivil ústa. „Nebyli to Mencheresovi muži, kdo nám přišel na pomoc. Kdyby Mencheres nakonec nepřispěchal s posilami, tihle ti, kterým říkáš zachránci, by byli další, kdo by na mě zaútočil.“

Možná mi nová krev ještě nestihla doputovat do mozku, protože jsem nechápala. „Když to nebyli tvoji muži, tak kdo to tedy byl?“

„Sledovaly nás dvě bandy,“ shrnul to Bones. „Napřed ghúlové, a potom bych řekl, že ti druzí patřili ke Gregorovi. Asi už ho unavovalo snažit se tě získat skrze sny, a tak zvolil prozaičtější formu únosu.“

Nemohlo mi uniknout, že Mencheres dosud nepromluvil. „Ty k tomu nic neřekneš?“

Podíval se na mě. „Až přijedeme k Spadeovi, můžeme si to dopovědět. Budou k tomu lepší podmínky.“

„Dělej.“ Jediné razantní slovo od Bonese zaúčinkovalo líp než tisíc jiných.

„Crispine…“

„A teď mě ještě začneš oslovovat mým lidským jménem, jako bych byl pořád ten malej kluk,“ skočil mu Bones do řeči. „V našem spojenectví jsme si rovni, takže mi teď řekneš všechno, co víš o Gregorovi.“

Od Bonese to byla výzva. Kdyby Mencheres odmítl, mohl by tím rozpoutat mezi nimi osobní válku. Nečekala bych od Bonese, že bude tak nesmlouvavý a dá mu v podstatě nůž na krk, a Mencheresův vyjevený výraz napovídal, že i on je zaskočený.

Mírně se usmál. „Dobře. Řekl jsem ti, že jsem Gregora dal pod zámek, protože plánoval zasáhnout do Catiny budoucnosti tak, aby tě nikdy nepotkala. Co jsem neřekl, je, že Gregor už se Cat zmocnil, a to ještě předtím, než jsem ho uvěznil.“

Vyskočila jsem. „Já jsem se s Gregorem v životě nesetkala!“

„Ne z toho, co si pamatuješ,“ odpověděl Mencheres. „Cítíš bolest v hlavě, když slyšíš o Gregorovi, je to tak? To tě bodá potlačovaná vzpomínka. Strávila jsi s ním několik týdnů, než jsme vás našli v Paříži. Do té doby se mu podařilo zamotat ti hlavu a zmást tě pomocí lži. Věděl jsem, že ti musím upravit paměť, abych dal věci do pořádku, a proto ti na čas strávený s ním nezůstaly vzpomínky.“

„To nemůže být… ale on nemůže…“ Najednou mi začalo bubnovat v hlavě: On není tvůj manžel… Škoda, že to s tamtím chlápkem nevyšlo… Bylo to v Ritzu na Place Vendôme…

„Ale mou myslí nemůžou upíři manipulovat, na mě to neplatí,“ vyhrkla jsem nakonec. „Jsem poloviční upír; nikdy to na mě nefungovalo!“

„Proto jsem byl jediný, kdo to na tebe mohl použít,“ řekl Mencheres tiše. „Vymazat tu vzpomínku z tvé hlavy mě stálo veškerou sílu, a ještě bylo zapotřebí kouzla. Upír s menší mocí by tohle nedokázal.“

Bones vypadal také jako opařený. „Partir de la femme de mon maitre,“ zamumlal. „To na mě řval jeden z Gregorových upírů, než utekl. Tak proto je jí Gregor tak posedlý.“

Mencheres ztichl. Bones se podíval na něj, pak na mě.

„To je mi jedno,“ řekl nakonec. „Gregor si ty svoje výkřiky může strčit do prdele.“

Pořád ještě mě nepřesvědčili. „Ale já nenáviděla upíry ještě předtím, než přišel Bones. Nikdy bych s jedním z nich neodešla na dlouhé týdny.“

„Nenávidělas je, protože tě ovlivnila matka,“ řekl Mencheres. „Gregor jednal nejprve s ní a přinutil ji, aby ti řekla, že je její přítel, který tě ochrání.“

Bones zahuhlal. „Jak moc se rozneslo to, co tvrdí Gregor?“

Mencheres se zamyslel. „Ještě ses mě nezeptal, jestli se to stalo.“

Připadalo mi, jako by mluvili jiným jazykem. „Cože?“

„Na tom nezáleží. Prostě ji dostane jen přes mou vysušenou, scvrklou mrtvolu.“

„Co?!“ šťouchla jsem už naštvaně do Bonese.

„Gregorovo tvrzení,“ řekl Bones ledovým hlasem. „Teď když je na svobodě, prohlašuje, že někdy během těch vašich společně strávených týdnů se s tebou oženil.“

Navzdory tomu, co se říká, v mém životě opravdu existovalo i několik okamžiků, kdy jsem ztratila řeč. Jedním z nich byla chvíle, kdy mi máma v šestnácti řekla, že všechno, co je na mně zvláštní, je způsobeno tím, že můj otec byl upír. Další takový okamžik přišel, když se Bones po čtyřech letech objevil. Teď jsem oněměla znovu a přebilo to oba předchozí zážitky. Chvíli mi trvalo, než jsem přemohla pocit, že to prostě nemůže být pravda.

Ale nebyla jsem sama, kdo měl oči navrch hlavy. Při všem tom úžasu jsem si všimla, že ostatní upíři v dodávce se zatvářili ohromeně, ale jen do chvíle, než je Bones probodl pohledem. Mencheres měl v očích pořád ten stejný neústupný pohled, až jsem nakonec vyslovila nahlas první logickou myšlenku, která mě napadla.

„Ne.“ Dělalo mi dobře už jen to, že jsem to řekla, a tak jsem to zopakovala hlasitěji. „Ne. To není pravda.“

„I kdyby byla, tak to bude platit jen do jeho smrti,“ slíbil Bones.

Udělala jsem na Mencherese gesto. „Tys u toho byl, že? Řekni mu, že se to nestalo!“

Mencheres pokrčil rameny. „Neviděl jsem obřad krevního spoutání. Gregor tvrdí, že proběhl těsně před mým příjezdem. Několik jeho lidí potvrdilo, že to viděli na vlastní oči, ale mohli taky lhát, a Gregor není z těch, co jednají vždy čestně.“

„Ale co jsem řekla já?“

Najednou jsem dostala strach. Jsem nějak připoutaná k neznámému upírovi? To nejde, ne?

Mencheres se mi upřeně zahleděl do očí. „Byla jsi hysterická. Gregor manipuloval tvými emocemi a měl být odvlečen a potrestán. Byla bys řekla cokoli – pravdu i lež – abys tomu zabránila.“

Jinými slovy…

„Bones v této záležitosti vyjádřil svůj postoj jasně,“ mrknul Mencheres po ostatních v dodávce. „A já jako jeho spoluvládce s tím souhlasím. Má někdo jiný názor?“

Okamžitě dali najevo, že ne.

„Pak je to vyřízené. Gregor má nepodložené tvrzení, které budeme ignorovat. Cat nemůže sama potvrdit krevní pouto, a tak je jedinou osobou, která by věděla, zda se to stalo. Bonesi?“

Najednou mu po tváři přeběhl úsměv, ale byl v něm stejný chlad, jaký jsem já cítila uvnitř. „Uvidíme, jak dlouho zůstane naživu někdo, kdo tvrdí, že moje žena není moje žena.“

„Jak si přeješ.“ Mencherese vůbec neznepokojilo, že by se jeho stádo mohlo eventuálně ještě ztenčit. „Dojedeme k Spadeovi před svítáním. A já jsem, jestli dovolíte, unavený.“

Totéž platilo i pro nás dva, ale pochybovala jsem, že se mi podaří usnout. Právě jsem zjistila, že mi někdo vyrval z paměti více než měsíc života, a cítila jsem se zneuctěná. Zírala jsem na Mencherese. Není divu, že jsem s tebou měla vždycky problém. Někde v podvědomí jsem musela instinktivně vytušit, že se mnou manipuloval proti mé vůli, i když přesná vzpomínka byla navždy ztracená.

A byla opravdu ztracená?

„Proč zkrátka nenahlédneš do mé mysli a jen tak pro sebe se nepodíváš, co se tehdy stalo? Když jsi vymazal mou vzpomínku, nemůžeš ji zase vrátit zpět?“

„Pohřbil jsem ji tak hluboko, abych na ni sám nemohl a zajistil tak, že zůstane zapomenuta.“

Skvělé. Když ji teda ani Mega-Mistr Mencheres nedokáže vydolovat, je asi fakticky ztracená.

„Je mi jedno, čemu věří Gregor nebo kdokoli jiný,“ řekl Bones ke mně vlídnějším tónem. „Záleží mi jen na tom, co si myslíš ty, koťátko.“

Co si myslím já? Že jsem v ještě větším hajzlu, než jsem si do té doby myslela. Někdo mi z hlavy vygumoval měsíc života, během něhož jsem si možná vzala nebo nevzala cizího chlapa. Co mám na tohle říct?

„Přála bych si, aby nám už všichni dali pokoj,“ řekla jsem. „Pamatuješ si, jak jsme my dva byli spolu v té velké tmavé jeskyni? Koho by tehdy napadlo, že to jsou nejpohodovější časy v našem životě?“

4. kapitola

Baron Charles DeMortimer (který se přejmenoval na Spadea, aby měl věčnou připomínku svého někdejšího života v trestanecké kolonii, kde mu říkali podle nástroje, co mu byl přidělen) měl krásný dům. Stál na rozlehlém pozemku s perfektními záhony a vysokým živým plotem po celém obvodu. Byl postavený v architektonickém stylu 18. století, a tak se zdálo, že pochází z doby, kdy byl Spade ještě člověkem. Uvnitř byly dlouhé, impozantní chodby. Podél zdí dřevořezby, malované stropy, křišťálové lustry, ručně tkané tapiserie a starožitný nábytek. A ohniště, v němž by se mohla konat konference.

„Kde je královna?“ zamumlala jsem neuctivě, když nás vrátný vpustil dovnitř.

„Není to podle tvého gusta, lásko?“ zeptal se mě Bones a významně na mě pohlédl.

Ani náhodou. Vyrostla jsem na venkově v Ohiu, kde mé nejlepší nedělní oblečení vypadalo jako hadr na nádobí v porovnání s potahem pohovky, kterou jsme právě míjeli.

„Všechno je tak dokonalé. Kdybych se na tohle posadila, bude to, jako bych to znesvětila.“

„Aha, to bych si to měl rozmyslet s komnatou, kde budeš spát. Porozhlédnu se ve stájích, jestli tam nemají něco pohodlnějšího,“ řekl laškovný hlas.

Objevil se Spade a jeho tmavé ježaté vlasy trčely na všechny strany, jako by právě vylezl z postele.

Jak se do lesa volá, tak se z lesa ozývá. „Tvůj dům je tááák krásný,“ řekla jsem. „Nevšímej si mě. Já se prostě naučím chovat, až se prasata naučí lítat.“

Spade na uvítanou objal Bonese a Mencherese, pak mě vzal za ruku a kupodivu ji políbil. Obvykle si na takové manýry nepotrpěl.

„Prasata nelítají,“ ušklíbl se. „Ačkoli se mi doneslo, že tys dneska v noci létat začala.“

Ten způsob, jakým to řekl, mě dostal do rozpaků. „Ale nelétala jsem. Jen jsem skákala opravdu hodně vysoko. Ani nevím, jak se mi to povedlo.“

Bones se na mě podíval nečitelným pohledem. Spade otevřel pusu a chtěl něco říct, ale Mencheres zvedl ruku.

„Teď ne.“

Spade poplácal Bonese po zádech. „Pravda. Už skoro svítá. Uvedu tě do pokoje. Jsi pobledlý, Crispine. Někoho ti pošlu a nasytíš se.“

„Jestli jsem bledý, tak to nesouvisí s nedostatkem krve,“ řekl Bones pochmurným tónem. „Když jsem se probral z bezvědomí, zjistil jsem, že mě nechala vypít skoro všechnu svou krev. Kdyby Mencheres nepřijel s těmi pytlíky s plazmou, mohla se přeměnit dřív, než byla připravená.“

Šli jsme nahoru za Spadem po schodech. „Její krev není pouze lidská, jak se více než prokázalo, takže ti přece jen někoho pošlu.“

„Mám teď v hlavě jiné věci než jídlo.“

Spade ještě neslyšel o zlatém hřebu našeho večera. Věděl jen o útoku ghúlů.

Dveře se otevřely do prostorné ložnice s dobovým nábytkem, postelí s baldachýnem, v níž mohla spát Popelka – samozřejmě až poté, co ji princ odvezl na zámek – a další velký krb. Kolem koupelny byla zeď z ručně malovaného vitrážového skla. Opět jsem si uvědomila, jak se mi protiví představa, že se mám čehokoli dotknout. I hedvábně vyšívané podušky na posteli vypadaly příliš krásně, než aby pod nimi člověk spal.

Bones se rozhodně takhle nezdráhal. Shodil ze sebe bundu, pod kterou měl košili ještě prostřílenou po útoku, svlékl kalhoty, skopl z nohou boty a hupsnul na nejbližší křeslo.

„Vypadáš jako ementál,“ poznamenal Spade.

„Jsem hotový, ale ty bys měl něco vědět.“

Spade naklonil hlavu na stranu. „Copak?“

V několika stručných, výstižných větách mu Bones nastínil, jak jsme se dověděli o ztracených týdnech, když mi bylo šestnáct… a o Gregorově tvrzení, že jsem jeho žena, nikoli Bonesova.

Spade asi minutu mlčel. Vraštil obočí a nakonec tiše zasyčel.

„No nazdar, Crispine.“

„Je mi to líto,“ zamumlala jsem a musela odvrátit zrak, abych neviděla Bonesovo proděravělé, zničené oblečení. To všechno kvůli tobě, vysmívalo se mi vlastní vědomí.

„Opovaž se za to omlouvat,“ řekl najednou Bones. „Nikoho ses neprosila, aby ses narodila takhle, a nežádala jsi ani Gregora, aby tě bezhlavě pronásledoval. Nikomu nedlužíš omluvu.“

Sice jsem o tom nebyla přesvědčená, ale nehádala jsem se. Stálo by to víc energie, než jsme oba měli.

Místo toho jsem skryla své myšlenky za tlustou hradbu, kterou jsem si vytvořila během minulého roku. „Spade má pravdu, víc krve by ti prospělo. Dám si sprchu a můžeš se napít, jak hrdlo ráčí.“

Spade to schválil kývnutím hlavy. „Pak je to vyřízeno. Už jsem sem nechal dát něco, co by vám sedělo, tobě, Cat, a tobě taky, Crispine. Mencheresi, zavedu tě do tvého pokoje a pak si dopovíme zbytek.“

Smrt mi dýchala za krk. Neúnavně mě pronásledovala úzkými, křivolakými uličkami a já pořád běžela. Sotva jsem popadala dech a snažila se volat o pomoc, ale věděla jsem se strašlivou jistotou, že není úniku.

Na těch ulicích bylo něco povědomého, i když byly úplně vylidněné. Kam všichni zmizeli? Proč mi nikdo nepomůže? A ta mlha… ta zatracená mlha. Zakopávala jsem o věci, které jsem kvůli ní neviděla, a jak jsem běžela, jako by se mi chtěla přilepit na nohy.

„Tamhle…“

Znala jsem ten hlas. Otočila jsem se tím směrem a o to víc jsem se snažila běžet za zvukem. Za mnou mumlavě klela sama Smrt a doháněla mě. Každou chvíli jsem na zádech ucítila její pařáty a vykřikla strachy i bolestí.

„Ještě o kousek dál.“

Hlas mě popoháněl k postavě, zahalené stínem, stojící na konci uličky. Jakmile jsem ji uviděla, Smrt zpomalila a já získala náskok několika kroků. S každým dlouhým krokem, který mě dělil od toho zla, jež mě pronásledovalo, se ve mně rozléval pocit úlevy. Neboj, už tam skoro jsem…

Muž vystoupil ze stínu. Jeho rysy nabyly jasné podoby. Husté obočí nad šedozelenýma očima, zahnutý patricijský nos, plné rty a popelavě světlé vlasy. Od obočí ke spánku se klikatila jizva a ve větru mu vlály vlasy dlouhé po ramena.

„Pojď ke mně, chérie.“

V hlavě mi najednou začal blikat varovný majáček. Liduprázdné město kolem nás najednou zmizelo. Široko daleko nebylo nic jiného než my dva, vše ostatní upadlo v zapomnění.

„Kdo jsi?“

Tohle nebylo správné. Jedna část mého já se toužila vrhnout vpřed, ale druhá polovina se vzpírala.

„Znáš mě, Catherine.“

Ten hlas. Tak povědomý a zároveň dočista neznámý. Catherine. Takhle mi už nikdo neříkal…

„Gregore.“

Jakmile jsem jméno vypustila z úst, rázem byl všechen zmatek pryč. To musí být on, což znamená, že sním. A jestliže sním…

Zastavila jsem se kousíček od jeho napřažených rukou a začala couvat. Ten hajzl, málem jsem mu vběhla do náručí.

Bezradně zkřivil tvář a udělal krok ke mně. „Pojď ke mně, ženo moje.“

„Ani nápad. Já vím, o co se snažíš, Snový zloději.“

Už to byl zase můj hlas. Nesmlouvavý. S každým slovem jsem ucouvla a v duchu si přikazovala, ať se probudím. Otevři oči, Cat! Vzbuď se! Vzbuď se!

„Víš jen to, co ti oni řekli.“

Měl francouzský přízvuk, což nebylo žádným překvapením, a jeho slova se rozléhala jako ozvěna. I ve snu jsem cítila, jak je mocný. A doprdele, přece nejsi žádná bábovka, nebo ano? Drž se od něj dál, Cat. Tohle štěňátko kouše.

„Vím toho dost.“

Zasmál se a byla v tom výzva. „Opravdu, chérie? Řekli ti, že mě vymazali z tvé paměti, protože to byl jediný způsob, jak ti zabránit, abys byla se mnou? Řekli ti, jak jsi křičela, když tě vyrvali z mého náručí, a prosila, že nechceš odejít?“

Pořád se přibližoval, ale já ustupovala. No jasně – v tomhle snu nejsem ozbrojená.

„Něco takového. Ale já nejsem tvoje žena.“

Gregor se opět přiblížil. Byl vysoký, skoro metr devadesát, a v jeho rysech byla krutá krása, hlavně když se usmál.

„Nechtěla by sis to raději zjistit sama, místo abys věřila tomu, co ti nakukají?“

Sledovala jsem ho víc než podezíravě. „Promiň, kámo, ale ten bordel už z mé hlavy vymetli na smetiště. Mencheres se v tom smetí nemůže znovu pohrabat a zjistit, co tam bylo, a tvoje tvrzení, že jsme manželé, nic neznamená.“

„Oni ti nemůžou vrátit vzpomínky,“ napřáhl Gregor ruce. „Já ano.“

Gregor se ti ve snu pokusí opanovat mysl. Pořád jsem v hlavě slyšela Mencheresovo varování. Takže se nemýlil.

„Lháři.“

Otočila jsem se a rozběhla se opačným směrem, ale Gregor se opět objevil přede mnou, jako by použil přemisťovací kouzlo.

„Já nelžu.“

Těkala jsem očima kolem sebe, ale neviděla nic kloudného kromě bělavé mlhy. Musím se probudit. Jestli na mě ten chlap sáhne, můžu se probudit v pořádném maléru.

„Podívej, Gregore, já vím, že tě Mencheres na dlouhou dobu uvěznil a jsi kvůli tomu naštvaný, ale buď rozumný. Jsem spoutaná krví s mužem, kterého miluju, a v moři je spousta ryb. Řekni už pro jednou adieu a najdi si jinou dívku, kterou bys mohl ve snu ukrást.“

Smutně potřásl zlatou hlavou. „Teď nemluvíš sama za sebe. Ty jsi nechtěla být zabiják a trávit celý život ohlížením se přes rameno. Můžu to vrátit, Catherine. Už jsi měla dřív na výběr. Vybrala sis mě. Chyť mě za ruku. Vrátím ti, o co jsi přišla.“

„Ne.“ Za sebou jsem slyšela zvuky, jako by někdo tiše vrčel. Přeběhl mi mráz po zádech. Už zase si pro mě jde smrt.

Gregor zaťal pěsti, když to také uslyšel.

„Hned, Catherine, musíš okamžitě ke mně!“

Mručení sílilo. Smrt mi dýchala za krk, přede mnou byl Gregor, a já musela jít k jednomu z nich. Proč se nevzbudím? Co mě probudilo minule? Tehdy jsem taky utíkala, honilo mě monstrum…

Otočila jsem se a ignorovala Gregorův křik. Rozběhla jsem se přímo do hrozivé postavy Smrti. Buď to bude fungovat, nebo…

Najednou mě na tváři štípla facka, pak další. Někdo se mnou tolik třásl, že mi cvakaly zuby. Bones na mě mluvil a byl tak zabraný do třesení mou osobou, že až při mém třetím zakňučení se probral z tranzu.

„Přestaň!“

„Kotě?“

Chytil mě za obličej a oči mu zářily divokou zelení. Odrazila jsem jeho ruce, celá jsem se klepala a zjistila jsem, že jsem celá mokrá. A je mi zima. A všechno mě bolí. A mám u toho obecenstvo.

„Cos to se mnou prováděl?“

Ležela jsem na podlaze, Bones vedle mě, a podle promočeného koberce, rozházených věcí kolem a ustaraných přihlížejících jsem musela být bez sebe pořádnou dobu. Pohled dolů mě přesvědčil o tom, co jsem beztak tušila. Byla jsem pořád stejně nahá, jako když jsme usínali.

„Bože, Bonesi, proč příště nepřizveme diváky, až dostaneme chuť na sex, aby to měli hezky se vším všudy!“

Alespoň že Spade nebyl tak nahý, jako když jsem se naposledy probudila z noční můry a kolem byli čumilové. Vedle něj stál Mencheres a ještě neznámá žena – ta byla člověk.

„Krucinál, jestli tohle nezažiju už nikdy v životě, stejně to nebude stačit,“ zahuhlal Bones a prohrábl si unavenou rukou vlasy. „Tenhle nebyl jako ty ostatní, Mencheresi. Co to znamená?“

Bonesovi vůbec nevadilo, že je nahý. Cudnost je upírům cizí. Sáhla jsem pro nejbližší věc, kterou se dalo přikrýt, neboli pro prostěradlo, a chytila ho za ruku.

„Najdi si nějaké kalhoty a pro mě župan. Co…?“

Jen co jsem se pohnula, mými zády projela ostrá bolest a zintenzivnila se do nepřetržitého nepříjemného pocitu. V puse jsem cítila pachuť krve a v hlavě mi dunělo.

Mencheres si ke mně klekl. „Pamatuješ si z toho snu něco, Cat?“

Oblečení. Dělej, přikázala jsem v myšlenkách Bonesovi.

Zamumlal: „Dyť je to jedno.“ Ale přesto sáhl někam pro kalhoty a šel mi pro župan.

„Tady,“ řekl Bones, rozřízl si ruku a přiložil mi ji k ústům. „Polykej.“

Sála jsem z rány a krmila se jeho krví, která mému tělu okamžitě ulevila od bolesti. Pak jsem se posadila na posteli a při pohledu na místo na podlaze, kde jsem ležela, jsem zalapala po dechu.

„Co jsi to se mnou zatraceně dělal?“

„Snažil jsem se tě probudit,“ odpověděl Bones odměřeně. „Řízl jsem tě, polil vodou, profackoval a k nohám jsem ti přiložil zapalovač. Jen pro případ, že by to v budoucnu bylo potřeba. Co z toho zabralo?“

„Dobrý bože,“ zasyčela jsem. „Není divu, že ses v mém snu převtělil do Smrti a že jsem se otočila nejdřív ke Gregorovi!“

„Takže si ten sen pamatuješ,“ prohlásil Mencheres. „Ó, to je převelice zlé znamení.“

Zapracoval můj strach, takže jsem ho setřela: „Hele, Walks like an Egyptian1, co kdyby ses už vysral na vznešený kecy a začal mluvit jako v jednadvacátým století?“

„Týý krávo, tak to jsi ve sračkách až po uši,“ odpověděl Mencheres pohotově.

Zírala jsem na něj a pak jsem vybuchla smíchy, což bylo krajně nevhodné vzhledem k tomu, že se mě právě pokusil vážně varovat.

„Nepřipadá mi to k smíchu,“ zamumlal Bones.

„Ani mně ne, ale prostě se musím smát,“ dovolila jsem si ještě říct. „Omlouvám se za ten koberec, Spade. Je od krve, propálený a ještě promáčený… možná jsi nás opravdu měl ubytovat spíš ve stáji.“

„Jak jsem již říkal,“ pokračoval Mencheres. „Toto zavání něčím nekalým.“

Díval se na mě pohledem, který mě vybízel k další poznámce. Neřekla jsem nic, ale cukaly mi koutky. „Ty si ten sen pamatuješ, a když jsme tě chtěli vzbudit, nereagovala jsi na vnější podněty, což znamená, že Gregor je blízko. Musíš odsud ihned odejít.“

Bones loupl po Spadeovi pohledem. „Říkal jsi někomu, že přijedeme?“

Spade zavrtěl hlavou. „Jsi padlý na hlavu, Crispine? Jsi můj nejlepší přítel a můj domov není tak daleko od tvého. Mohl to být jen logický předpoklad.“

„Možná,“ řekl Bones, ale neznělo to přesvědčivě. „Nebo jsme možná nebyli tak opatrní, jak jsme si mysleli, a někdo nás sledoval.“

„Pošlu pro auto, kámo.“

„Pro tři.“ Bones mě přeměřil pohledem. „Ale každé pojede jiným směrem a v každém bude jeden člověk a alespoň dva upíři. Aby nikdo nepoznal, ve kterém z nich jede ona.“

„Na tohle ti nebude stačit jen zastírací manévr.“

Sarkastickou část mého já něco napadlo. Jen nech Gregora, ať si mě na nějakou dobu půjčí, a hned se vyléčí z touhy namontovat si mě do života natrvalo. Trable se za mnou táhly jako smrad.

Ale jen jsem se usmála s falešnou upřímností: „Spade, máš to tady krásné. Mencheresi… srandičky. Bonesi.“ Hodiny ukazovaly devět ráno. Spala jsem jen dvě hodiny, ale už se asi nevyspím. „Jestli jsi připravený, tak já taky.“

„Třeba hned, lásko.“ Hodil na mě oblečení a přes hlavu si přetáhl tričko, aniž by se na ně podíval. „Hned jak se oblékneš.“

5. kapitola

Letadlo trhavě dosedlo. Bylo mi to jedno, ale viděla jsem, že Bones semknul rty do tenké linky. Neměl rád letadla. Kdyby toho byl na tu vzdálenost schopen, myslím, že by se mě pokusil přemluvit, abych letěla s ním. Tak, že bych byla připásaná k jeho hrudi a on by mi dělal osobní letadlo. Ale všechno má své meze.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Předurčena do hrobu.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.