No c lovce

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fantomprint.cz

www.e-reading.cz

www.palmknihy.cz

R. A. Salvatore

Noc lovce – e-kniha

Copyright © FANTOM Print, 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Drizzt Do’Urden

v nakladatelství FANTOM Print

Temný elf

Legenda o Drizztovi 1: Domovina

Legenda o Drizztovi 2: Vyhnanství

Legenda o Drizztovi 3: Útočiště

Planina ledového větru

Legenda o Drizztovi 4: Magický krystal

Legenda o Drizztovi 5: Stříbrné prameny

Legenda o Drizztovi 6: Rubínový klenot

Drowův odkaz

Legenda o Drizztovi 7: Odkaz

Legenda o Drizztovi 8: Bezhvězdná noc

Legenda o Drizztovi 9: Obklíčeni temnotou

Legenda o Drizztovi 10: Cesta k úsvitu

Temné stezky

Legenda o Drizztovi 11: Tichá čepel

Legenda o Drizztovi 12: Páteř světa

Legenda o Drizztovi 13: Mečové moře

Legenda o Drizztovi 14: Příběhy o Drizztovi

Lovcovy čepele

Tisíc orků

Osamělý drow

Dva meče

Změna

Král orků

Král pirátů

Král duchů

Žoldáci

Služebník krystalu

Slib Čarodějného krále

Cesta patriarchy

Neverwinter

Gauntlgrym

Letohrad

Charonův spár

Poslední hranice

Rozervání

Společníci

Kodex společníků

Noc lovce

Vztestup krále *

Pomsta železného trpaslíka *

* Připravujeme

DUNGEONS & DRAGONS

FORGOTTEN REALMS©

R. A. Salvatore

Noc lovce

KODEX SPOLEČNÍKŮ I.

FANTOM Print

2018

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podoba se skutečnými osobami, ať žijícími, nebo ne, je čistě náhodná.

Kniha je chráněna autorským zákonem USA. Jakákoli reprodukce nebo neautorizované užití textu či kreseb je zakázáno bez písemného souhlasu Wizards of the Coast, Inc.

Loga Forgotten Realms a Wizards of the Coast jsou chráněnými obchodními známkami patřícími Wizards of the Coast, Inc.

Všechny postavy Wizards of the Coast, jména i výrazně jim podobná jména jsou obchodními známkami patřícími Wizards of the Coast, Inc.

Copyright © 2014 Wizards of the Coast, Inc.

Práva na české vydání vlastní FANTOM Print

Cover art Tyler Jacobson

Translation Kateřina Niklová

ISBN 978-80-759-4018-6 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-739-8963-7 (ePUB)

ISBN 978-80-739-8964-4 (Mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

@fantom.print

Prolog

Tolik krve.

Všude byla krev.

Pronásledovala Doum’wielle, kamkoli šla. Viděla ji na své stříbřité kůži, která prozrazovala její smíšený elfský a drowský původ. Pronásledovala ji ve snech, každou, každičkou noc. Viděla ji ve šlépějích, které zanechávala ve sněhu. Viděla ji na ostrém břitu svého meče – ano, hlavně na meči.

Byla na něm neustále, odrážela se v rudém ostří její vnímavé zbraně, Khazid’hey.

Tisíckrát vrazila tu čepel do srdce svého bratra. Jeho křik se jí rozléhal v myšlenkách a plnil její sny, sladká hudba pro Khazid’heu.

Její bratr Teirflin se ji pokusil tím mečem ve spánku probodnout, jejím vlastním mečem. Ona však byla rychlejší.

Byla lepší.

Byla ho více hodna.

Cítila, jak mu čepel vnikla do hrudi, jak snadno prošla kůží, svaly a kostmi a také srdcem, aby sladká krev mohla volně téct.

Nikdy nedokáže tu krev smýt ze svých rukou, ale v tu dobu, uchvácena zbraní a s vřelými slovy, která jí otec šeptal do ucha, ji ani smýt nechtěla.

Možná byly Teirflinovy předsmrtné výkřiky přece jen hudbou.

Dva, naznačil drow prsty, pak pokračoval ve složité, tiché řeči rukou své lstivé rasy: Pohybují se skrytě.

Tsabrak Xorlarrin, šlechtický kouzelník třetího rodu Menzoberranzanu, pečlivě zvažoval svůj další krok. Nebylo mu tady příjemně, tak daleko jak od Menzoberranzanu, tak od Q’Xorlarrinu, nového drowského města, které jeho rodina budovala v dolech starověké trpasličí domoviny Gauntlgrymu. Byl si docela jistý, že ví, proč matrona Zeerith poslala na tuto dalekou výzvědnou výpravu právě jeho: Zeerith ho chtěla udržet co nejdál od Ravela, od svého syna, který byl Tsabrakovým zavilým sokem.

Zavilým sokem, který získal navrch, jak musel Tsabrak uznat. Ravel se poté, co úspěšně pronikl do starověké trpasličí domoviny, stal zářivým vílím ohněm, který podtrhl slávu rodu Xorlarrin – a navíc toho dosáhl ve společnosti a s požehnáním mocného klanu Baenre. Město Q’Xorlarrin bylo na dobré cestě stát se skutečností a Ravel při jeho vzniku sehrál jednu z hlavních úloh.

Kouzelník rychle pohnul prsty, přešel rovnou k věci a požádal zvědy o další informace. Poté je poslal pryč a zamířil opačným směrem, kde čekala jeho sestřenice Berellip, Ravelova starší sestra. Zahlédl ji mezi členy její družiny, která obsadila malou přírodní jeskyni u podzemní řeky, jež je doposud vedla. Berellip Xorlarrin bylo koneckonců těžké přehlédnout. Byla neomalená, ukřičená a podřadné mužské poddané si držela daleko od těla, pouze její dvě mladé pobočnice ji vůbec směly oslovit.

Tsabrak prošel malou jeskyní a mávnutím poslal pobočnice pryč.

„Našel jsi je?“

Tsabrak kývl. „Aspoň dva. Postupují nižšími tunely.“

„Orci?“

Mág pokrčil rameny. „To ještě nevíme. Zdá se, že se plíží tišeji než orci. Možná jsou to chytří goblini.“

„Orcký puch je cítit všude kolem nás,“ prohlásila Berellip s očividným odporem.

Tsabrak mohl opět jen pokrčit rameny. Vyrazili sem, do tunelů pod severním okrajem Stříbrného pomezí, s předpokladem, že tu narazí na zástupy orků. Koneckonců se přímo nad nimi rozkládala země krále Oboulda, království Mnohošíp.

„Tvůj úšklebek beru jako výzvu ke hře,“ varovala Berellip a přesunula ruku k hadímu biči.

„Omlouvám se, kněžko,“ řekl Tsabrak a uctivě sklonil hlavu. Milovala, když mohla působit svým bičem drowským mužům bolest. „Jen jsem uvažoval, jestli bude zajetí goblinského kmene po návratu do Q’Xorlarrinu stačit.“

„Pořád věříš tomu, že nás sem poslali, abychom se postarali o otroky?“

„Zčásti,“ odpověděl kouzelník upřímně. „Vím o jistých důvodech, proč by se prozatím chtěli zbavit mě. Nejsem si ale jistý, proč by v těchto dobách velkých změn a rostoucí slávy rodu poslali pryč vás.“

„Protože to tak matrona Zeerith rozhodla,“ odvětila kněžka a pevně semkla rty.

Tsabrak se opět uklonil, aby stvrdil, že taková odpověď je přirozeně to jediné, co potřebuje nebo si zaslouží. Berellip si pečlivě střežila své myšlenky, jak to často dělávala, a Tsabrak to mohl jen akceptovat. V minulosti spolu vedli mnoho rozhovorů o účelu této výpravy a ona při nich byla mnohem otevřenější a dokonce kritická vůči matroně Zeerith. Jenže taková už byla Berellip Xorlarrin, dokázala tvrdošíjně předstírat, že k žádným takovým rozhovorům nedošlo.

„Nebyla to pouze matrona Zeerith, kdo rozhodoval o tom, kterým směrem se vydáme a kdo se k nám připojí,“ odvážil se podotknout.

„To nemůžeš vědět.“

„Znám arcimága Grompha Baenre už dvě stě let. Je za tím on.“

Berellip s napjatým výrazem zabrblala: „Baenre má prsty ve všem.“ Myslela tím zjevně Tiaga Baenre z prvního rodu, který byl oficiálním členem Ravelovy výpravy, když dobyla Gauntlgrym. Během prvních dnů jejich cesty na východ se Berellip před Tsabrakem nijak netajila svou antipatií k drzému mladému šlechtickému válečníkovi.

Tsabraka nepřekvapovalo, že Berellip Tiagem opovrhuje. Dost dobře Tiaga znal a tendence mladého válečníka zapomínat na postavení obyčejných mužů a ohánět se jménem Baenre, kterým omlouval své povýšené chování, byly mezi nižšími menzoberranzanskými rody dobře známy. Navíc se šeptalo, že se Tiago brzy ožení se Saribel Xorlarrin, Berellipinou mladší a podle všeho i slabší sestrou, které dal přednost před Berellip. Tsabrak si uvědomil, že Berellip má na Saribel patrně stejný názor jako na Ravela.

„Co by tu po nás mohl arcimág chtít?“ zeptala se Berellip navzdory své samolibé nadřazenosti. „Požádal by matronu Zeerith, aby poslala vrchní kněžku a mistra Čarodějce na výpravu za obyčejnými otroky?“

„Jde o víc,“ prohlásil Tsabrak jistě. Pak pokračoval a připomněl jí jejich dřívější rozhovor: „Ujistila jste mě, že Pavoučí královna je s naší cestou spokojená.“

Když domluvil, zatajil dech, neboť očekával útok, a tak ho příjemně překvapilo, když Berellip jednoduše kývla a řekla: „Děje se tu něco víc. Dozvíme se to, až matrona Zeerith rozhodne.“

„Nebo až rozhodne arcimág Gromph,“ odvážil se Tsabrak namítnout a Berellipiny oči se zaleskly hněvem.

Velmi se mu ulevilo, když v tu chvíli vpadli do jeskyně jeho zvědi, kteří se právě vrátili.

„Nejsou to goblini,“ ohlásil jeden vzrušeně.

„Drowové,“ řekl další.

„Drowové?“ zeptala se Berellip. S Tsabrakem si vyměnili pohledy. Pokud věděli, v okolí se žádná drowská města nenacházela.

Možná brzy dostaneme odpovědi, sdělil Tsabrak sestřenici tiše pomocí prstů a dal si dobrý pozor, aby pohyby rukou skryl před zvědy a ostatními v jeskyni.

Dvě štíhlé postavy seděly na římse v polovině podzemní skalní stěny. Z tunelu nad nimi se valila voda a padala do podzemního jezera pod nimi. Navzdory tomu, že se jejich pozice na úzké římse zdála v chabém svitu několika roztroušených lišejníků nebezpečná, se ani jeden z nich nevrtěl nebo necítil napětí či nepohodlí.

„Proč musíme vylézt nahoru na tu skalní stěnu?“ zeptala se žena, Doum’wielle, mladší ze dvou elfů. Tahala nahoru provaz. Musela mluvit hodně hlasitě, aby ji bylo přes hukot padající, šplouchající vody slyšet, což přimělo druhou postavu, jejího otce, zalitovat, že ji nenaučil drowskou znakovou řeč. „Myslela jsem, že naším plánem je sestoupit do Temných říší,“ dodala Doum’wielle uštěpačně.

Drow s tmavší pletí vedle ní kousl do houby, kterou v Temných říších utrhl, a znechuceně se na jídlo zadíval. „Tudy jsem šel, když jsem opouštěl domov,“ odpověděl.

Mladší žena, napůl drowka, napůl měsíční elfka, se trochu vyklonila z římsy a roztočila hák na konci provazu. Chystala se ho hodit, nyní se však zarazila a nevěřícně se na společníka zadívala.

„To bylo před sto lety,“ připomněla mu. „Jak si můžeš pamatovat, kudy jsi šel?“

Hodil zbytek houby dolů z římsy, opatrně se postavil, jednu nohu totiž měl ošklivě poraněnou, a utřel si ruce do kalhot. „Vždycky jsem věděl, že se jednoho dne vrátím.“

Žena znovu roztočila provaz, hodila a hák zmizel v černé díře ústí tunelu nad nimi.

„Proto jsem si nikdy nedovolil zapomenout,“ vysvětlil, zatímco ona zkoušela pevnost ukotvení. „Předtím tu ale nebyl ten vodopád.“

„No, to zní slibně,“ popíchla ho a začala šplhat.

Otec ji sledoval s pýchou. Zadíval se na meč, který jí visel v pochvě u boku. Byl to jeho meč, Khazid’hea, Řezák, vnímavá a mocná čepel, která proslula tím, že své slabší pány doháněla ke krutému šílenství. Jeho dcera se učila krvelačnou zbraň ovládat, což nebyla žádná drobnost, jak z vlastní bolestivé zkušenosti věděl.

Nebyla ještě ani v půli cesty k tunelu, když skočil na jemný, avšak silný elfský provaz, pevně se chytil šlachovitými pažemi a rychle vyrazil za ní. Byl už skoro u římsy, když se na ni překulila, otočila se a nabídla mu pomocnou ruku, kterou přijal a sám přelezl přes okraj.

Něco mu řekla, on ji ale neslyšel. Ne v tu chvíli. Ne když se k nim blížila linie nepřátel, kteří v napřažených rukách drželi příruční kuše a mířili s nimi přímo na ně.

Tsabrak Xorlarrin stál v ústí tunelu naproti vodopádu, kudy prošla i jejich kořist, a sledoval, jak dvojice šplhá od podzemního jezera vzhůru po skále. Objevil ji docela snadno, díky svým rozsáhlým magickým schopnostem ji zblízka sledoval a široce se usmíval (což nikdo neviděl, neboť ho halilo kouzlo neviditelnosti), jelikož si byl docela jist tím, že ví, kdo ten zatoulaný drow je.

Přemýšlel, co Berellip Xorlarrin udělá, až zjistí, že se jedná o kdysi oblíbeného syna druhého rodu Menzoberranzanu, největšího rivala rodu Xorlarrin.

„Našlapuj opatrně, čarodějko,“ zašeptal a jeho slova zanikla v hukotu vodopádu. Mohl použít kouzlo a magicky Berellipinu přepadovou jednotku varovat, vlastně to skoro udělal.

Potom ale změnil názor, zazubil se a pak ještě víc, když uslyšel ženský výkřik a v ústí tunelu naproti spatřil záblesk světla.

Tsabrak se poté pro jistotu přesunul k patě skalní stěny, našel si dva pevné kotevní body, stalagmity, a pustil se do zaklínání.

* * *

Přes burácení vody bylo slyšet praskání a prskání, jak Doum’wielliny blesky zastavily letící šipky z příručních kuší. Sebrala jim rychlost a ony tak neškodně spadly na zem.

„Ke mně!“ křikla na otce, ale nemusela se obtěžovat, neboť zkušený válečník se už dal do pohybu a přesouval se směrem k ní a ke stěně tunelu. Stejně jako ona očividně nijak netoužil pustit se do boje s blížícími se válečníky zády k okraji útesu.

Tasil své dva meče, ona svůj jediný.

Používala pouze jednu čepel, poněvadž Khazid’hea by nic jiného nepřipustil, nedovolil by, aby se o slávu ze zabití dělil s jinou čepelí.

Proti dvojici vyrazili tři drowové. S nacvičenou koordinací se pohybovali zády k rychle tekoucí řece, jeden se plížil, druhý skákal a třetí utíkal své společníky bránit, a každý z těch tří byl vyzbrojen dvěma meči. Plížící se drow vyskočil na nohy rovnou před Doum’wielliným otcem, bodl meči a donutil protivníka zvednout své čepele do výšky.

Skákající drow provedl ve vzduchu salto a ještě než přistál vedle něj, bodl jednou zbraní po Doum’wielle, druhou po jejím otci. A třetí drow ji napadl tak tvrdě, že Doum’wielle musela zablokovat obě jeho čepele najednou a jen taktak se vyhnula zásahu do obličeje.

„Nezabíjej!“ vykřikl otec, nedokázala však říct, jestli mluví s ní, nebo naléhá na jejich nepřátele. Jeho rozkaz by každopádně stejně neuposlechla, neboť její meč prahnul po krvi, dožadoval se jí… jakékoli krve. Sekla Khazid’heou mocně napříč a srazila oba meče stranou. Protivník pak zatočil jednou čepelí ve stejnou chvíli, kdy ona zatočila Khazid’heou, a oba bodli.

Doum’wielle neměla kam ustoupit, protože za zády měla skálu. Výpadem však zatlačila protivníka vzad, takže na ni svým mečem nedosáhl ani on. Jeden na jednoho a s Khazid’heou v ruce si byla jistá, že dokáže mocného válečníka porazit.

Jenže ani ona, ani její otec nebojovali jeden na jednoho. Drow uprostřed se oháněl čepelemi nezávisle na sobě, doleva a doprava, blokoval jejich údery, sekal a bodal.

Ne! zakřičel Khazid’hea v její mysli, jako by vycítil její úmysly.

Na přáních meče v tu chvíli však málo záleželo, neboť Doum’wielliny manévry byly hnány zoufalou potřebou, ne volbou. Mladá drowská míšenka, která byla zároveň bojovým mágem, bodla vpřed, sekla do strany, aby odrazila útok nepřítele uprostřed, pak znovu bodla přímo před sebe, čímž zatlačila svého hlavního protivníka zpátky.

Magický výboj dokonale sladila s jeho ústupem a kouzlem ho tak srazila po kluzké skále do řeky. Drow se zazmítal a vykřikl, načež ho proud strhl kolem jeho společníků a dolů z římsy.

„Ne!“ zakřičel na ni otec, avšak z úplně jiných důvodů než meč, který držela. Chápala, že Khazid’hea nechtěl, aby používala magii, protože toužil po slávě a krvi jen pro sebe. Její otec si ale zjevně pořád myslel, že by si mohli s nepřáteli o všem promluvit a situaci zklidnit – což připadalo Doum’wielle kvůli pohrdavé odpovědi Khazid’hey v její mysli ještě směšnější.

Když si Doum’wielle všimla, že se blíží další nepřátelé, rychle se obrátila k druhému drowovi v řadě s tím, že ho zatlačí na otcova protivníka.

Jenže tentokrát se drow ukázal jako ten rychlejší, a když se na něj vrhla, uskočil vzad a vysoko do vzduchu a jednu ruku zvedl k broži na svém plášti, ke znaku svého rodu. Magie šperku mu umožnila levitovat a přenést se nad podzemní řeku.

Doum’wielle se chtěla pustit za ním, jenže Khazid’hea ji místo toho hnal kupředu, vycítil totiž zranitelnost třetího drowa v řadě, který se zapletl s jejím otcem. Nepříteli se podařilo otočit se a postavit se jí a částečně tak odrazit její útok.

Částečně, neboť ďábelský Khazid’hea pronikl jeho obranou, snadno rozřízl jeho krásnou drowskou kroužkovou košili a nádherně se mu zabodl do těla. S výrazem lahodné hrůzy se drow vrhl vzad, do otevřeného prostoru rozlehlé jeskyně za tunelem.

Doum’wielle se obrátila k otci a společně se otočili k tunelu, kde čtyři drowští válečníci, a to včetně toho, který se přenesl přes řeku, nyní stáli v jedné řadě a znovu zvedali příruční kuše.

„A teď zemřeme,“ prohlásil její otec odevzdaně.

„Dost!“ ozvalo se zpoza nepřátelské linie hlasité zvolání, zesílené magií. Rozkaz by určitě zapůsobil na každého, kdo byl vychován v Menzoberranzanu, protože ho vydal ženský hlas.

Drowská linie se rozestoupila a mezi válečníky prošla žena oděná do elegantních černých šatů ozdobených amulety ve tvaru pavouků a složitými výšivkami. Dokonce ani Doum’wielle, která o drowské kultuře věděla pouze to, co ji naučil otec, neuniklo, co to znamená. Byla to kněžka bohyně Lolth a velmi mocná k tomu.

V ruce totiž držela strašlivou zbraň, bič s hadími hlavami, který byl symbolem jejího postavení, u boku se jí tak dychtivě svíjeli čtyři živí hadi, připraveni na rozkaz zaútočit.

„Kdo jste a co chcete?“ zeptala se Doum’wielle jazykem drowů, který ji naučil její otec.

„Ach, ano, měli bychom se představit,“ řekl otec. „Udělal bych to už dřív, ale vaši válečníci se mě snažili zabít.“

Hadi na ženině biči zasyčeli v odrazu jejího podráždění.

„Odvažuješ se podobně drze mluvit s nejvyšší kněžkou?“

Doum’wielle překvapilo, když viděla otce o krok ucouvnout. Působil zastrašeně. Zjevně nedocenil ženino postavení, a když pochopil, koho má před sebou, nahlodalo to jeho sebevědomí.

„Odpusťte mi,“ řekl a ladně se uklonil. „Jsem…“

„Tos’un Armgo z rodu Barrison Del’Armgo,“ dokončila za něj Doum’wielle. „A já jsem Doum’wielle Armgo ze stejného rodu.“ Vykročila vpřed a připravila si meč, jehož rudé ostří zlostně, hladově zářilo.

„Doprovodíte nás zpátky do Menzoberranzanu,“ poručila, „kde se připojíme ke svému rodu.“

Nedokázala říct, jestli na pánovitou kněžku před sebou udělala dojem, nebo ji pobavila.

„Děti rodu Barrison Del’Armgo, tady Menzoberranzan nevládne,“ odpověděla vyrovnaně.

Vypadá, jako by se bavila, uvědomila si Doum’wielle, což nevěstilo nic dobrého.

„Uvítá vás ale město Q’Xorlarrin,“ řekla kněžka a Tos’un vydechl. Doum’wielle si myslela a doufala, že hlubokou úlevou.

„Q’Xorlarrin?“ zeptal se. „Rod Xorlarrin si založil město?“ Pootočil se k Doum’wielle a zašeptal: „Laňko, náš nový život bude možná zajímavější, než jsem si myslel.“

„Ano, rod Xorlarrin,“ odpověděla kněžka. „Dříve třetí rod Menzoberranzanu, nyní mnohem víc. Víc než druhý rod, jak se zdá.“

Způsob, jakým to řekla, vymazal z otcovy tváře veškerou naději, jak si Doum’wielle všimla.

„Tos’un Armgo,“ ozval se za nimi mužský hlas, a když se Doum’wielle a Tos’un otočili, spatřili, že se těsně za ústím tunelu vznáší drow. Doum’wielle se pohnula, jako by se chystala zaútočit magií, otec ji ale chytil za paži a pevně držel. Když na něj pohlédla, pochopila, že si zjevně myslí, že nemají žádnou šanci.

„Tsabraku?“ zeptal se.

Levitující mág se zasmál a uklonil se, což vypadalo skoro komicky, jak tam tak visel ve vzduchu.

„Přítel?“ pošeptala mu Doum’wielle s nadějí.

„Drowové nemají přátele,“ odpověděl Tos’un šeptem.

„Správně,“ souhlasil Tsabrak Xorlarrin. „A přesto jsem vám prokázal velkou službu a patrně vás zachránil před okamžitou popravou.“ Ukázal dolů pod sebe a Doum’wielle a Tos’un se opatrně přiblížili k okraji římsy a pohlédli dolů. Spatřili, že dva drowští válečníci, které srazili dolů, zůstali bezmocně, zato bezpečně viset v magické síti natažené skoro na dně vodou naplněné jeskyně.

„Má sestřenice, nejstarší dcera matrony Zeerith, získala teprve nedávno s požehnáním bohyně čtvrtého hada pro svůj nástroj Lolthina milosrdenství a předpokládám, že by ho ráda vyzkoušela. Berellip neproslula svým slitováním s těmi, kdo zabíjejí Xorlarriny.“

„Pak by možná neměla posílat Xorlarriny útočit na děti rodu Barrison Del’Armgo!“ odvětila Doum’wielle povýšeně. Tos’un zalapal po dechu a pokusil se ji umlčet a ona skutečně spolkla poslední část svého odseknutí.

Ale jen proto, že se jí čtyři hadi, hlavy Berellipina mocného biče, za její drzost zakousli do zad.

Khazid’hea na ni křičel, ať útok opětuje, jenže jed a agónie v tom Doum’wielle zabránily a srazily ji na kolena.

A tak začala její lekce.

Část první

Společně ve tmě

Mohou se lidé skutečně změnit?

Za poslední desetiletí jsem o té otázce mnohokrát přemýšlel – a jak palčivá mi připadala, když jsem se opět setkal s Artemisem Entrerim, který byl stále naživu, což mě velmi šokovalo s ohledem na fakt, že uplynulo už sto let.

Vydal jsem se s ním na cesty, dokonce jsem mu začal důvěřovat; znamená to, že jsem uvěřil tomu, že se „změnil“?

Vlastně ne. A když se naše cesty nyní zase rozešly, nevěřím, že by ten muž byl nějak podstatně jiný než Entreri, po jehož boku jsem bojoval v Podzemním městě Mitrilové síně, když ještě byla v rukách duergarů, nebo Entreri, kterého jsem pronásledoval do Kalimportu poté, co unesl Regise. Ve své podstatě je stejný člověk, stejně jako já jsem ve své podstatě stejný drow.

Osoba se může učit a růst, a tudíž reagovat jinak na opakující se situaci – taková je moje naděje pro všechny lidi, pro mě samotného, dokonce pro společnost. Není to snad hlavní důvod pro nabývání zkušeností, schopnost činit moudřejší rozhodnutí, lépe ovládat své destruktivní instinkty a nacházet lepší řešení? V tomto ohledu věřím, že se Artemis Entreri změnil, že už tak rychle nesahá po dýce, avšak když ji použije, je stále stejně smrtící. Ale ve své podstatě, co se týká jeho srdce, je to pořád stejný muž.

Vím, že v mém případě tomu tak je, třebaže si při pohledu zpátky uvědomuji, že jsem posledních několik let chodil jinými cestami, než jakými jsem se vydával po většinu svého života. Přiznávám, že se mi do srdce vplížila temnota. Ztratil jsem tolik drahých přátel a tím pádem i samotnou naději a oddal jsem se snazší cestě – i když jsem skoro každý den přísahal, že Drizzt Do’Urden cynismu nepodlehne.

Ve své podstatě jsem se však nezměnil, a když jsem tak nakonec musel čelit realitě této temné cesty, když nadešel čas zcela se jí oddat, nemohl jsem to udělat.

Nemůžu tvrdit, že mi Dahlia, Entreri a ostatní chybí. Mé srdce je rozhodně netouží najít – nemohu však s jistotou tvrdit, že bych se k našemu rozchodu stavěl tak netečně, nebýt návratu přátel, kteří jsou mi nejdražší! Jak bych mohl litovat toho, že jsem opustil Dahlii, když mě rozcestí zavedlo rovnou zpátky do Cattiiny náruče?

A tak tady teď stojím, po boku Společníků síně, nejvěrnějších a nejdražších přátel, jaké jsem kdy poznal a v jaké mohu doufat. Změnili se oni? Vštípily snad mým čtyřem přátelům jejich cesty samotnou smrtí nové zásady, kterými mě hluboce zklamou, až je opět poznám?

Právě toho se bojím, snažím si to ale nepřipouštět.

Neboť věřím, že lidé se ve své podstatě změnit nemohou. Teplo Cattiiny náruče ve mně vyvolává jistotu, že mám pravdu. Regisův šibalský úsměv (i když orámovaný knírem a bradkou) jsem viděl už dřív. A Bruenorovo volání tehdy v noci pod hvězdami na vrcholu Kelvinovy mohyly a jeho reakce na Wulfgara… ano, to byl Bruenor, skrznaskrz, tělem i myslí!

Přesto jsem si během prvních společně strávených dnů všiml změny ve Wulfgarových krocích, to musím přiznat. Je v nich lehkost, jakou jsem dříve nepozoroval, a z jeho tváře nikdy nemizí úsměv – což je velmi zvláštní, jak musím říct, s ohledem na to, jak mi popsali jeho váhavost opustit Iruladoon a vrátit se do světa smrtelníků.

Určitě je to ale Wulfgar, hrdý syn Beornegarův. Dosáhl nějakého osvícení, i když nedokážu říct jakého. Osvícení a lehkosti. Nevidím v něm žádné břemeno, pouze pobavení a radost, jako by tohle všechno považoval za nějaké velkolepé dobrodružství ve vypůjčeném čase, a nemůžu popřít, že to je zdravá perspektiva!

Jsou zpátky. My jsme zpátky. Společníci síně. Jsme jiní, než jsme bývali, naše srdce ale zůstávají ryzí, náš cíl společný a naše víra v sebe navzájem je stále stejně velká a bezmezná.

Jsem tomu velmi rád!

A i když je to zvláštní (a pro mě překvapivé), nelituji posledních několika let svého života, i když byla matoucí a děsivá, ale zároveň velkolepá. Musím věřit tomu, že doba, kterou jsem strávil s Dahlií a hlavně s Entrerim, mě toho hodně naučila. Pohled na svět cynickýma očima mě neuvrhl zpátky do dnů mého mládí v Menzoberranzanu, neobklopil mě temnotou, nýbrž mi nabídl celistvější pochopení důsledků volby, jelikož jsem se od cynismu osvobodil ještě dřív, než jsem zjistil, jaký osud mě čeká na vrcholu Bruenorova výstupu.

Nejsem natolik sebestředný, abych věřil, že svět kolem mě byl stvořen pro mě! Podobně sebestředné hry hraje občas asi každý, ale v tomto případě si dovolím okamžik sebedůležitosti: přijmu znovushledání se Společníky síně jako odměnu. Ať už dáte bohům a bohyním, sudičkám či náhodám a zvratům, které postrkují svět po jeho cestě, jakékoli jméno – nezáleží na tom. V tomto konkrétním případě budu věřit ve zvláštní druh spravedlnosti.

Vím, že je to pošetilé, prospěchářské tvrzení.

Mám z něho ale dobrý pocit.

Drizzt Do’Urden

Kapitola 1

Ostřílená matrona Baenre

Když matrona matka Quenthel Baenre vyrazila na večerní modlitby, připadalo jí, že ji čeká běžný den. Její nádherné černé šaty, jejichž krajkoví připomínalo vlající pavučiny, kolem ní vířily, když vznešeně kráčela centrální uličkou kaple rodu Baenre a míjela nižší kněžky, které se modlily u mnoha bočních oltářů. Stačil sebemenší vánek a jako pavučina lehounké cípy šatů se vznesly do výšky a do stran, silueta matrony matky se tak rozplynula a působila étericky a nadpozemsky.

Quenthelina jediná stále žijící sestra, Sos’Umptu, první kněžka rodu a strážkyně kaple, ten večer zamířila k modlitbám jako první a nyní klečela na zemi s nohama sbalenýma pod sebou a tváří přitisknutou ke kamenné podlaze. Jak se Quenthel blížila, všimla si, že Sos’Umptu má paže a ruce natažené nad hlavou, směrem k oltáři, v pozici naprostého odevzdání a dokonce omluvy, což rozhodně nebyl typický postoj pro hlavní kněžku při běžných modlitbách. Kněžka Sos’Umptina postavení se jen zřídkakdy podobně pokořuje.

Quenthel se ocitla dost blízko na to, aby slyšela sestřinu modlitbu, a skutečně se jednalo o omluvu a navíc zoufalou. Matrona matka ještě chvíli poslouchala v naději, že uslyší něco, co by jí napovědělo, za co se Sos’Umptu omlouvá, neslyšela však nic zvláštního.

„Drahá sestro,“ řekla, když Sos’Umptu konečně přerušila své horečnaté modlení.

První kněžka zvedla hlavu a ohlédla se.

„Padněte na kolena,“ zašeptala Sos’Umptu naléhavě. „Hned!“

Quentheliným prvním instinktem bylo ztrestat Sos’Umptu za její neuctivý tón a za to, že se odvážila jí cokoli přikázat. Dokonce položila ruku na bič s hadími hlavami, na kterém se ve věčném tanci svíjeli vnímaví hadi. Když se ale zbraně chopila, zaskočilo ji, že dokonce i K’Sothra, nejkrvelačnější z hadů, ji od takové reakce odrazovala – stávalo se velmi vzácně, že ji K’Sothra nabádala k něčemu jinému než k útoku.

Poslechni ji, zavrněla Hsiv, hadí rádkyně.

Sos’Umptu je oddaná, souhlasila Yngoth.

Po této radě si matrona matka uvědomila, že pouze skutečně důležitá věc by přiměla její sestru k podobné neúctě. Sos’Umptu se přece jen dost podobala Triel, jejich zesnulé starší sestře, která byla rezervovaná a skrytě vypočítavá.

Matrona matka si urovnala za sebou šaty, padla na kolena vedle první kněžky, sklopila hlavu a paže natáhla před sebe v plném odevzdání.

A vzápětí uslyšela křik – vlastně vřískot – disharmonickou kakofonii démonů a samotné lady Lolth, plnou pobouření a jedu.

Něco očividně bylo velice v nepořádku.

Quenthel se probírala možnostmi. Asi před pěti lety skončil Mor kouzel a svět znovu začal měnit svoji podobu, v Menzoberranzanu, stejně jako ve většině Torilu, tak stále vládla nervozita. Quenthel však byla přesvědčená, že drowské město si v mezidobí vedlo dobře. Rod Xorlarrin, třetí rod Menzoberranzanu a spojenec Baenre, si vybudoval pevnou základnu v trpasličím komplexu, který dříve proslul jako Gauntlgrym a brzy ponese název Q’Xorlarrin. Velká, starověká Kovárna, kterou nežhavilo nic menšího než ohnivý prvorozený, ožila a do Menzoberranzanu začaly přicházet zbraně jemného ostří a mocných kouzel. Nové sesterské město se zdálo tak bezpečné, že se sama matrona Zeerith Xorlarrin začala připravovat na odchod a požádala vládnoucí radu Menzoberranzanu o to, aby pro nové město schválilo název Q’Xorlarrin a udělalo z něj trvalé sídlo jejího mocného rodu.

Nahradit její rod v Radě osmi by samozřejmě mohlo být problematické, jako vždy, když rody stojící v hierarchii hned pod nejvyššími osmi zavětřily šanci na vzestup, Quenthel si však byla jistá, že má celou věc pod kontrolou.

I Bregan D’aerthe se vedlo dobře a zboží proudilo do Menzoberranzanu i z něj. Pod vedením Kimmuriela a Jarlaxla se žoldákům podařilo ovládnout město Luskan na povrchu, ale velmi tiše, aby nevyprovokovali zvědavost nebo hněv pánů okolních království, především pak mocného města Hlubina.

Matrona matka lehce zavrtěla hlavou. Pod jejím vedením běželo v Menzoberranzanu vše jako na drátkách. Možná křik vyvolalo něco jiného. Pokusila se vyslat svoji mysl mimo dosah chapadel Menzoberranzanu.

Vřískot v její hlavě ji však nenechal na pochybách, že Lolthin hněv se tu noc soustředí přímo na rod Baenre nebo aspoň na Menzoberranzan. Quenthel se zvedla do kleku a pokynula Sos’Umptu, aby udělala totéž.

Když si její sestra klekla, zavrtěla hlavou a tvářila se stejně zmateně jako Quenthel.

Jaká je příčina hněvu královny Lolth? zeptala se Quenthel složitou drowskou znakovou řečí.

Sos’Umptu jen bezmocně zavrtěla hlavou.

Matrona matka Quenthel se zadívala na velkolepý oltář, který v pozadí zdobila obrovská socha driderky. Osm pavoučích nohou měla pokrčených v podřepu a hlavu a tělo drowky, bylo to krásné zpodobnění samotné lady Lolth. Quenthel zavřela oči, znovu se zaposlouchala, pak padla zpátky na zem na znamení odevzdání.

Jenže vřískot odmítal odhalit svoji příčinu.

Quenthel se postupně znovu zvedla do kleku a necítila se o nic méně zmatená nebo ustaraná. Zkřížila si paže na hrudi, pomalu se kolébala a hledala vedení. Položila ruku na svoji vnímavou zbraň, ale hadi zůstávali zticha, což bylo neobvyklé.

Nakonec zvedla ruce a vyznakovala sestře: Zajdi do Arach Tinilith a přiveď Myrineyl!

„Sestro?“ odvážila se Sos’Umptu zeptat nahlas. Arach Tinilith, akademie drowských kněžek, byla nejvyšší z drowských akademií a stála na Tier Breche, nad školou válečníků, Bojovou Magthere, a Čarodějcem, školou pro slibné mladé kouzelníky.

Quenthel střelila po Sos’Umptu výhrůžným pohledem.

Měla bych se odebrat do Chrámu svárů, namítla Sos’Umptu prsty a měla tím na mysli velkolepou menzoberranzanskou katedrálu, která byla otevřená všem. Sos’Umptu se velkou měrou podílela na jejím vybudování a sloužila v ní jako nejvyšší kněžka. Kapli Baenre jsem navštívila jen proto, abych splnila své večerní modlitby.

Její námitka matroně matce odhalila, že Sos’Umptu je přesvědčená, že se jedná o nějakou větší věc, která se netýká pouze rodu Baenre, nýbrž celého Menzoberranzanu. A možná to byla pravda, Quenthel však nechtěla riskovat, že by svůj rod učinila zranitelným.

Ne! prohlásila Quenthel jednoduše prsty. Viděla ve tváři Sos’Umptu zklamání a věděla, že důvodem je spíše rozkaz vydat se do Arach Tinilithu, než zdržení od návratu do jejího milovaného Chrámu svárů. Sos’Umptu koneckonců neměla Myrineyl, Quenthelinu nejstarší dceru, nijak v lásce! Myrineyl měla v nejbližší době dokončit studia na Arach Tinilithu a už teď se šuškalo o očekáváném souboji Myrineyl a Sos’Umptu o titul první kněžky rodu Baenre, který patřil k těm nejvytouženějším v drowském městě.

Budeš spolupracovat s Myrineyl, vyznakovala Quenthel a nahlas dodala: „Vyvolej yochlol, tady v chrámu. Poslechneme si přání lady Lolth a splníme ho.“

Slova matrony matky vzbudila odezvu po celé kapli, kněžky zvedaly oči a dokonce vstávaly, když slyšely její prohlášení. Vyvolání yochlol koneckonců nebyla žádná maličkost a většina z nich ještě nikdy žádnou Lolthinu služebnici neviděla.

Matrona matka sledovala, jak si níže postavené ženy vyměňují vytřeštěné pohledy plné úzkosti a vzrušení.

„Vyber půlku kněžek rodu Baenre, které budou svědky vyvolání,“ poručila matrona matka, když vstala. „A ať si své místo svědka zaslouží.“ Vlečku pavoučích šatů si hodila za sebe, pánovitě odkráčela a působila přitom jako zpodobnění sebejistoty a síly.

Uvnitř však její myšlenky vířily a v mysli se jí rozléhal Lolthin vřískot. Někdo nějak hluboce pochybil a Lolth nikdy netrestala mírně.

Možná by se měla vyvolání zúčastnit, napadlo ji, rychle však ten nápad zavrhla. Přece jen byla matrona matka rodu Baenre, nezpochybnitelná vládkyně města Menzoberranzan. Nebude žádat yochlol o audienci, pouze přijme její pozvání, pokud k tomu dojde. Navíc měly nejvyšší kněžky volat Lolthiny služebnice jen ve chvílích nejvyšší nouze a Quenthel si nebyla úplně jistá, jestli taková chvíle nastala. Pokud tomu tak nebylo a vyvolání ještě víc podráždí Lolth, bude lepší, když nebude mezi těmi, kdo její služebnici povolali!

Rozhodla se, že mezitím navštíví toho, koho považovala za svého jediného dalšího žijícího sourozence, arcimága Menzoberranzanu, svého bratra Grompha, a zjistí, co o celé věci ví on.

První syn rodu Baenre, první potomek velké Yvonnel, Gromph Baenre, byl nyní nejstarším žijícím drowem v Menzoberranzanu, navíc si už dávno vydobyl titul nejdéle sloužícího arcimága města. Zastával svoji pozici dlouho před Morem kouzel, dokonce už před Časem svárů, a to celá staletí! Říkalo se, že přežívá proto, že nedělá vlny a ví, kde je jeho místo, protože i když mu jeho pozice propůjčovala v Menzoberranzanu velkou volnost, rozhodně byl nejmocnějším drowským mužem ve městě, stále byl koneckonců pouze drowským mužem.

Každá matrona matka a každá nejvyšší kněžka mu tak teoreticky byla nadřazena. Měly blíž k Lolth, a Pavoučí královna vládla všem.

Mnoho nižších kněžek se pokoušelo tuto teorii na Gromphovi ověřit už celá staletí.

Všechny byly mrtvé.

Dokonce i Quenthel, samotná matrona matka Quenthel, lehce a zdvořile zaklepala na dveře arcimágovy soukromé komnaty v sídle rodu Baenre. Možná by se chovala nápadněji a rázněji, kdyby se jednalo o Gromphovy komnaty v Čarodějci, jenže tady, v sídle Baenre, předstírání nemohlo obstát. Quenthel a Gromph byli sourozenci, rozuměli si, a i když se neměli moc rádi, rozhodně se potřebovali.

Starý kouzelník vstal a zdvořile se uklonil, když Quenthel vešla.

„Nečekané,“ podotkl, neboť ti dva spolu skutečně trávili velmi málo času, obvykle se vídali pouze tehdy, když si Quenthel předvolala Grompha před trůn.

Quenthel zavřela dveře a pokynula bratrovi, ať se posadí. Všiml si jejích nervózních pohybů a lstivě na ni pohlédl. „Nějaké zprávy?“

Quenthel si sedla naproti mágovi, na druhou stranu velkého stolu, který pokrývaly pergameny, jak svinuté, tak roztažené, a stovka lahviček s různými inkousty.

„Pověz mi o Moru kouzel,“ požádala ho Quenthel.

„Naštěstí už skončil,“ odvětil s pokrčením ramen. „Magie je zase taková jako dřív, Tkanivo se obrodilo a navíc skvěle.“

Quenthel na něj zvědavě pohlédla. „Skvěle?“ zeptala se a uvažovala o této zvláštní volbě slov, která se zdála ještě zvláštnější s ohledem na Gromphovo obvyklé chování.

Gromph pokrčil rameny, jako by na tom nezáleželo, aby se vykroutil z dotazů zvídavé sestry. Pro jednou, s ohledem na činy lady Lolth, se jí tato situace ještě netýkala. Pro jednou Pavoučí královna požehnala mužským kouzelníkům jako prvním a víc než panovačným stoupenkyním Arach Tinilith. Gromph dobře věděl, že v Lolthiných očích nebude stát nad Quenthel dlouho, měl však v úmyslu udržet si své postavení co nejdéle.

Quenthel přimhouřila oči a Gromph potlačil úsměv, neboť věděl, že jeho zjevný nezájem o hry bohů ji určitě dráždí. „Pavoučí královna se zlobí,“ řekla Quenthel.

„Zlobí se vždycky,“ odvětil Gromph, „jinak by se dala těžko považovat za démonickou královnu!“

„Zapamatuji si tvé žerty a přetlumočím jí je,“ varovala Quenthel.

Gromph pokrčil rameny. Sotva potlačoval smích. Dobře věděl, že jeden z nich brzy odhalí velký kus pravdy o Pavoučí královně, ke Quenthelině překvapení to však nebude ona.

„Myslíte si, že příčinou jejího současného hněvu je Tkanivo? Konec Moru kouzel?“ zeptal se, neboť nedokázal odolat. Představil si, jak se bude Quenthel tvářit, až jí odhalí pravdu, a měl co dělat, aby nevybuchl v opovržlivý smích. „Je to pět let – což sice v očích bohyně není dlouho, pravda, přesto…“

„Neposmívej se jí,“ varovala Quenthel.

„Ovšemže ne. Jen se snažím přijít na to…“

„Zlobí se,“ přerušila ho Quenthel. „Její vřískot je nesoustředěný, disharmonický a plný frustrace.“

„Prohrála,“ odvětil Gromph věcně, a když se na něj Quenthel výhrůžně zamračila, zasmál se.

„O to nejde,“ prohlásila matrona matka s jistotou.

„Drahá sestro…“

„Matrono matko,“ opravila ho Quenthel ostře.

„Bojíte se, že se Pavoučí královna zlobí na vás?“ pokračoval Gromph.

Quenthel se opřela, zadívala se do prázdna a uvažovala o jeho otázce mnohem déle, než Gromph předpokládal – vlastně tak dlouho, že se arcimág vrátil zpět k práci, k sepisování nového svitku.

„Na nás,“ odvětila Quenthel o nějaký čas později a Gromph zvědavě vzhlédl.

„Na nás? Rod Baenre?“

„Možná na Menzoberranzan.“ Quenthel odmítavě mávla rukou, očividně rozrušená. „Pověřila jsem Sos’Umptu a svoji dceru vyvoláním služebnice, abychom zjistili něco definitivního.“

„Pak mi, prosím, povězte, drahá sestro,“ Gromph složil ruce na stole před sebou a kousavě ji oslovil tímto neformálním způsobem, „proč jste se rozhodla vyrušit mě z práce?“

„Mor kouzel, Tkanivo,“ řekla matrona matka zmateně a znovu zamávala rukou.

„Ne, to není ten důvod,“ řekl starý arcimág. „No, Quenthel, já si myslím, že se bojíte.“

„Opovažuješ se mluvit se mnou takovým způsobem?“

„Proč ne, drahá sestro?“

Quenthel vyskočila na nohy, až její židle odlétla vzad. Její oči se pobouřeně zaleskly, když ho znovu opravila a vyplivla: „Matrono matko.“

„Ano,“ řekl Gromph. „Jste matrona matka Menzoberranzanu.“ Vstal, zpříma se na ni zadíval a ani nezamrkal. „Nikdy na to nezapomeňte.“

„Zdá se, že ty jsi ten, kdo…“

Gromph jí skočil do řeči a vyrovnaně řekl: „A chovejte se tak.“

Quentheliny oči se znovu zaleskly. Zaťala ruce v pěst a zase je rozevřela, jako by si připravovala kouzlo, rychle se však ovládla.

Gromph kývl a zasmál se. „Jestli se na vás Pavoučí královna zlobí a vy dáte najevo jakoukoli slabost, bude to váš konec,“ varoval. „Svět na povrchu i ten v podzemí jsou v pohybu, lady Lolth teprve začala rozvádět své plány a nepřipustí v tuto chvíli žádnou slabost.“

„Menzoberranzan pod mým vedením vzkvétá!“

„Opravdu?“

„Rod Xorlarrin obsadil Gauntlgrym. Starověká Kovárna je opět v provozu a Menzoberranzan z toho těží!“

„A rod Barrison Del’Armgo?“ zeptal se Gromph lstivě. „Vidí v konání Xorlarrinů posílení matrony matky Quenthel, nebo příležitost pro sebe tady ve Městě pavouků? Odstranila jste jim z cesty hrozbu, ne?“

„Jejich nepřátelé, Xorlarrini, nejsou daleko – matrona Zeerith je pořád ve městě,“ protestovala Quenthel.

„Ale až odejde, zdejší sídlo zůstane opuštěné, a to se stane už brzy, ne?“

„Nebudou daleko.“

„A když matrona Mez’Barris Armgo nabídne Zeerith lepší dohodu než vy?“

Quenthel dosedla na židli a zvážila tu nebezpečnou možnost. Uplynula dlouhá doba, než se přes stůl zadívala na Grompha, který se teď nad ní tyčil.

„Odvahu, drahá sestro,“ řekl Gromph lehce. „Ještě ani neznáme příčinu… vřískotu lady Lolth. Možná nejde o nic víc než o dozvuk výkřiku frustrace nad něčím, co se stalo v říši bohů a s námi to nemá vůbec nic společného. Možná nebyl a není cílený na vás, na rod Baenre a ani na Menzoberranzan. Kdo se v bozích vyzná?“

Quenthel s nadějí kývla.

„Teď už pravděpodobně povolaly yochlol,“ vysvětlila, znovu vstala a obrátila se ke dveřím. „Pojďme si pro odpovědi.“

„Běžte sama,“ požádal ji. On už koneckonců odpovědi měl. „Já tady mám práci – celý dnešek a zítřek zůstanu v sídle Baenre pro případ, že by mě bylo potřeba.“

To matronu matku zdánlivě uspokojilo a odešla. Gromph zůstal stát, dokud za sebou nezavřela dveře. Pak se s hlubokým povzdychem posadil.

On nepotřeboval služebnici, aby mu vysvětlila situaci. Jiný zdroj, mnohem starší, než byl on sám, mu už pověděl o Pavoučí královně a její sílící frustraci s Menzoberranzanem.

Věděl, že se k němu Quenthel zanedlouho vrátí a cesta, kterou pro ni naplánoval, se jí nebude moc líbit.

Bahnitý hlas služebnice, bublavý a chrčivý zároveň, se hodil k jejímu fyzickému vzhledu. Připomínala napůl roztavený kus špinavého vosku, který navíc doplňovalo několik vlajících chapadel, jež celou noční můru završovala.

„Voláte, ale nejste silné,“ pronesla zjevně podrážděná yochlol.

Sos’Umptu a Myrineyl si vyměnily nervózní pohledy.

„Jen se snažíme potěšit Pavoučí královnu,“ odvětila Sos’Umptu a její hlas byl plný náležité pokory a odevzdání.

„Těší ji síla,“ namítla yochlol.

Pro obě kněžky to byla překvapivá odpověď, neboť nebyla variací ani synonymem „chaosu“, který byl samotnou podstatou a doménou lady Lolth.

Vazká hmota se v tu chvíli pohnula, pomalu se otočila a ztenčila se. Chapadla se smrskla a proměnila se v drowské končetiny, jak na sebe stvoření vzalo vzezření drowky, nádherné a nahé. S křivým úsměvem přistoupila služebnice k Myrineyl a něžně zvedla ruku, aby pohladila drowku po tváři a bradě.

„Bojíš se, dcero matrony matky Quenthel?“ zeptala se yochlol v drowské podobě.

Myrineyl, která se nyní viditelně třásla, těžce polkla.

„Cítíme, že bohyně trpí nebo je rozrušená,“ ozvala se Sos’Umptu, jenže yochlol umlčela starší drowku zvednutou rukou, aniž by odvrátila pronikavý pohled od Myrineyl. Ruka služebnice sklouzla níž, něžně a lehce, po Myrineylině jemné čelisti dolů na její hrdlo.

Sos’Umptu se zdálo, že mladá Baenre začíná panikařit. Navzdory svým pocitům k Myrineyl zvedla Sos’Umptu ruku tak, aby ji Myrineyl viděla, a prsty vyznakovala: Sílu!

Myrineyl se rázem vzchopila a zavrtěla hlavou. „Jsme rod Baenre,“ odpověděla pevně. „Jestli nás lady Lolth potřebuje, jsme tady, abychom jí sloužili. To je vše.“

„Dotyk služebnice v tobě ale vyvolává chvění,“ namítla yochlol. „Bojíš se? Nebo ti připadám tak odporná?“

Sos’Umptu zatajila dech, neboť věděla, že pokud Myrineyl odpoví špatně, yochlol ji patrně s sebou odvleče do Démonských pavučin, kde ji bude navěky mučit.

Jenže Myrineyl se najednou usmála, objala služebnici a vášnivě ji políbila.

Sos’Umptu obdivně kývla a tiše mladé kněžce k jejímu činu poblahopřála.

O hodně později procházely Sos’Umptu a Myrineyl bok po boku síněmi hlavního domu Baenre, aby podaly hlášení matroně matce. Přímo od služebnice se toho dozvěděly jen málo, jak už to při podobných setkáních chodilo.

„Proč?“ zeptala se Myrineyl tiše.

Nemusela to rozvádět. Sos’Umptu ji mohla nechat při zkoušce služebnice selhat, čímž by se jí jednou provždy zbavila – a všichni drowové v Menzoberranzanu věděli, že největším přáním Sos’Umptu Baenre je protivnou, ctižádostivou Quenthelinu dceru odstranit.

„Považovala jsi to za test?“ odvětila Sos’Umptu.

Myrineyl se zastavila a zadívala se na starší kněžku.

„Myslíš si, že když služebnice mluvila o síle, myslela tím tebe?“ zeptala se Sos’Umptu a odfrkla si. „Jsi tak nezkušená, nebo hloupá? Nebo snad arogantní? Ano, bylo by to příhodné selhání Quentheliny dcery.“

Myrineyl po mnoho úderů srdce neodpovídala ani nemrkala a Sos’Umptu viděla, jak urážku znovu a znovu převrací v mysli a snaží se najít způsob, jak na ni zareagovat.

„Jak se opovažuješ mluvit o matroně matce s takovou neúctou?“ odsekla nakonec podle očekávání.

„Byla to moje zkouška,“ prohlásila Sos’Umptu a znovu bryskně vykročila, čímž donutila Myrineyl přidat do kroku a dohonit ji. „A tím pádem zkouška celého rodu Baenre.“

Myrineyl, která se koneckonců právě pomilovala s napůl roztátým kusem špinavého vosku, se tvářila nanejvýš rozkošně a zmateně.

„Když na sebe služebnice vezme iluzi drowky, vidí očima drowky?“ zeptala se Sos’Umptu.

„Co tím myslíš?“

„Yochlol stála tváří k tobě, sledovala ale mě, hloupé dítě,“ vysvětlila Sos’Umptu. „Viděla znamení síly, které jsem ti ukázala, stejně jasně jako ty a přesně o to tu šlo. Něco je špatně. Pavoučí královna je velmi rozrušená a požaduje sílu.“

„Jednotu,“ vydechla Myrineyl tiše.

„Jednotu mezi dvěma šlechtičnami rodu Baenre, u kterých je nejvíce nepravděpodobné, že by se k ní snížily.“ Myrineyl vytřeštila oči.

„Myslela sis snad, že soupeření mezi nejvyšší kněžkou rodu Baenre a dcerou matrony matky Quenthel zůstane bez povšimnutí?“ odvětila Sos’Umptu.

„Já zůstávám v Arach Tinilith a sloužím paní Minolin Fey,“ opáčila Myrineyl nevinně.

„Nikdy ji ale nenahradíš,“ namítla Sos’Umptu lstivě, „ani Ardulrae z rodu Melarn jako matronu písma. Těmi dvěma pozicemi matrona matka, tvoje matka, uspokojí dva soupeřící rody, možné nepřátele rodu Baenre, u kterých si to v nebezpečných dobách odchodu rodu Xorlarrin nechce rozházet. To ale víš.“

Sos’Umptu si všimla, že z Myrineyliny tváře zmizela nevinnost a nahradila ji zpupnost.

„Teď musíme zachovat jednotu,“ nabádala Sos’Umptu navzdory jejímu výhrůžnému postoji. „Žádá si ji Pavoučí královna.“ Ta slova jí připadala velmi zvláštní, když je vyslovovala, a Myrineyl očividně taky, jak si uvědomila, když mladá kněžka odpověděla prostě: „Proč?“

V odpověď na tuto nejdůležitější otázku si mohla Sos’Umptu jen povzdychnout a pokrčit rameny. Služebnice jim odhalila jen velmi málo, nejlepším vodítkem byla tajemná slova: „Věčná by pochopila.“

V tu chvíli dorazily ke dveřím Quentheliných komnat. Myrineyl zvedla ruku, aby zaklepala, ale varovný pohled Sos’Umptu ji zastavil. „Jednota vyžaduje zachování postavení, dítě,“ vysvětlila Sos’Umptu a byla to ona, kdo zaklepal, kdo odpověděl na vyzvání matrony matky a kdo vstoupil do Quentheliných soukromých komnat jako první.

Gromph se usmál, když se jeho dveře otevřely a dovnitř vešla, přesně jak očekával, matrona matka Quenthel.

„Vysmívá se mi!“ zakňourala Quenthel. Přistoupila k židli, kterou předtím použila, a začala si sedat, pak si to ale rozmyslela a místo toho ji nakopla. „Věčná by pochopila, pošeptala služebnice Sos’Umptu a Myrineyl. Věčná! Matka by znala odpověď, obyčejná Quenthel ne!“

Gromph si uvědomil, že smích bude v tuto chvíli patrně nevhod, nedokázal ho však potlačit. Zmínka o „Věčné“ byla dosti jasná, vztahovala se na jejich matku, Yvonnel, která proslula jako Yvonnel Věčná, největší matrona matka, jakou kdy Menzoberranzan poznal a která vládla městu tisíce let.

„A teď se mi posmíváš i ty?“ zuřila Quenthel. „Odvážil by ses tak odpovědět Yvonnel?“

„Ovšemže ne,“ odvětil starý arcimág. „Yvonnel by mě zabila.“

„Ale obyčejná Quenthel nemůže, to si myslíš?“ Rysy matrony matky se nebezpečně svraštily.

Gromph nedbale vstal. „Neuděláte to,“ odvětil, „ať už byste mohla nebo ne.“

„Víš to jistě?“

„Ano, protože vím, že moje sestra je moudrá,“ odpověděl a zamířil k levé stěně komnaty. Tam otevřel velkou skříň a odhalil několik polic napěchovaných věcmi: svitky – tolika svitky! – skříňkami a pytlíky. Byla tu také velká železná bedna. Gromph mávl rukou a rychle odříkal jednoduché zaklínadlo. Vedle něj se objevil třpytivý létající disk. Vzal do ruky železnou bednu a položil ji na disk.

„A samozřejmě se odvažuji utahovat si z vás jen proto, že znám odpověď na vaši záhadu,“ vysvětlil a otočil se ke Quenthel.

„Je tam uvnitř?“ zeptala se a ukázala na bednu.

Gromphův úsměv se ještě rozšířil.

„Čekal jsem na tento den velmi dlouho, drahá sestro,“ vysvětlil arcimág.

„Matrono matko,“ opravila ho.

„Správně. Nastal čas, aby vás už nikdo jinak neoslovoval.“

Quenthel ucouvla o krok, posadila se na židli a zadívala se na arcimága. „Co víš? Proč se Pavoučí královna zlobí?“

„To nevím,“ odvětil. „Ne přesně. Ale zmínka služebnice o naší drahé matce mi napovídá, že to můžu – můžeme zjistit.“

Znovu se krátce zasmál. „Nebo aspoň to, že vím, jak na to můžeme přijít. Vlastně vím, jak byste se mohla dozvědět spoustu věcí. Chodbami Temných říší těsně za hranicemi Menzoberranzanu se plíží štěstěna. Štěstěna a intelekt starší než ten Yvonnelin.“

Quenthel se na něj dlouze a upřeně zadívala. „Hodláš navěky hovořit v hádankách?“

Gromph prošel komnatou a přistoupil k další skříni, za ní a vedle vitríny. Otevřel dveře a odhalil velké zrcadlo sahající od podlahy ke stropu. Poté zavřel arcimág oči a použil další kouzlo, mnohem delší a složitější. Odraz Grompha a pokoje v zrcadle potemněl, pak zmizel docela.

„Pojďte,“ vybídl ji Gromph, ohlédl se přes rameno a napřáhl ruku. Disk se železnou bednou se vznášel vedle něj.

„Tam dovnitř?“

„Ovšem.“

„Kam?“ zeptala se, přesto vzala Grompha za ruku.

„Právě jsem vám to řekl,“ vysvětlil, prošel zrcadlem a Quenthel vtáhl za sebou. Levitující disk prolétl za nimi a Gromph pronesl slovo a magický konstrukt se rozzářil, osvětlil okolí a odhalil tunel v Temných říších.

„Jsme mimo město?“ zeptala se Quenthel trochu nejistě. Jako hlavní zástupkyni lady Lolth v Menzoberranzanu nebylo matroně matce Quenthel dovoleno vydávat se na podobné cesty bez doprovodu vojáků a stráží.

„Jste v bezpečí, matrono matko,“ ujistil ji Gromph a správný titul, který použil, měl náležitý efekt. Quenthel kývla.

„Tady venku jsem zcela náhodou objevil starého přítele – nebo bych spíš měl říct známého?“ vysvětlil Gromph. „Třebaže teď musím předpokládat, že o žádnou náhodu nešlo, nýbrž mě vedla sama bohyně.“

„Další hádanky?“

„Všechno jsou to hádanky – i pro mě,“ zalhal, protože dobře věděl, že ho k těmto odhalením navedla Lolth a s určitým plánem. „Ale pochopte, já nejsem matrona matka, takže náš známý mi toho moc neodhalil.“

Quenthel začala odpovídat, ale zarazila se, když Gromph ukázal hůlkou do tmy boční chodby, aktivoval její magii a vykouzlil v dálce světýlko, které odhalilo vstup do jeskyně uzavřený korálkovým závěsem.

Arcimág se tím směrem vydal a matrona matka a létající disk ho doprovázely.

Quenthel ucouvla, když korálky rozhrnula tříprstá ruka a objevil se ošklivý dvounožec s baňatou hlavou, na které se dychtivě svíjela chapadla.

„Illithid!“ vydechla Quenthel.

„Starý přítel,“ vysvětlil Gromph.

Quenthel se obrnila a upřeně se zadívala na blížícího se tvora. Grompha její zjevný odpor potěšil. Česači myslí byli samozřejmě odporná stvoření, jenže tento byl ještě ošklivější, utržil totiž strašlivá zranění, v jejichž důsledku visela část jeho baňaté hlavy, vzhledem připomínající mozek, v záhybu nad levé rameno.

„Methil,“ zašeptala Quenthel a pak hlasitěji zavolala. „Methil El-Viddenvelp!“

„Pamatujete si ho!“ pochválil ji Gromph.

Ovšemže si ho pamatovala – jak by mohl kdokoli, kdo posledních několik desetiletí vlády matrony matky Yvonnel sloužil v sídle Baenre, na toho tvora zapomenout? Methil sloužil matroně matce Yvonnel jako její tajný rádce, její duvall, jak drowové tuto pozici nazývali. Methil El-Viddenvelp nabízel matroně matce Yvonnel náhled do tužeb, zrad a zoufalství přátel i nepřátel, a to díky své schopnosti číst myšlenky. Tato schopnost byla cizí všem kromě drowů s psionickým nadáním, jenže těch bylo zoufale málo poté, co matrona matka Yvonnel za Času svárů svrhla sídlo rodu Oblodra do Drápové trhliny, a tím ho vyhladila.

„On ale padl při útoku na Mitrilovou síň,“ zašeptala Quenthel.

„To vy taky,“ připomněl Gromph. „A každopádně se mýlíte. Náš přítel nezemřel díky našemu bratrovi – díky snahám Bregan D’aerthe.“

„Kimmuriel,“ uhádla Quenthel a kývla a Gromph byl rád, že se rychle opravil a že to byl právě Kimmuriel Oblodra, kdo ji napadl. Kimmuriel byl jedním z mála přeživších členů vyhlazeného rodu, velmi schopný psionik proslulý svým spojenectvím s illithidy, který byl v tuto chvíli jedním ze dvou vůdců bandy žoldáků.

Kimmuriel se však na záchraně vážně zraněného illithida nepodílel, byl to jejich bratr Jarlaxl. To ale Quenthel nepotřebovala vědět – ani to, že Jarlaxl byl jejich příbuzný!

„Jak dlouho už o tom česači myslí víš?“ zeptala se Quenthel podezřívavě.

Gromph na ni pohlédl, jako by nechápal. „Tak dlouho, jako vy…“ začal odpovídat.

„Jak dlouho už víš, že je tady?“ objasnila matrona matka.

„Mnoho měsíců,“ odvětil Gromph, následně si ale uvědomil, že spíše celé roky.

„A nenapadlo tě informovat mě o něm?“

Gromph na ni opět hleděl, jako by nechápal. „Zamýšlíte Methila využít tak, jak ho kdysi využívala Yvonnel?“ Než mohla Quenthel odpovědět, dodal: „To nepůjde! Je velmi vážně postižený, o tom vás ujišťuji, a v té roli by vám způsobil jen velké problémy a nic víc.“

Quenthel prudce zvedla ruku dlaní k illithidovi, který se přiblížil víc, než jí bylo příjemné. Použila magický rozkaz. „Stát!“

Podobné kouzlo by obyčejně na stvoření podobného intelektu nezabralo, jenže když ho vyřkla matrona matka Quenthel, mělo skutečně velkou váhu. To a možná i značně zmenšená mentální kapacita Methila El-Viddenvelpa způsobily, že se illithid prudce a úplně zastavil.

„Tak proč jsme tady?“ zeptala se Quenthel bratra rázně.

„Protože Yvonnel by věděla, co se děje,“ odvětil a otočil se k železné bedně na levitujícím disku. Mávnutím ji přivolal blíž, zvedl víko a řekl: „Pohleďte.“

Když se Quenthel podívala do bedny, znovu zalapala po dechu, uvnitř totiž ležela seschlá hlava, rozseknutá v půli a opět sešitá zpátky dohromady, hlava, kterou určitě dobře znala, patřila totiž její dávno mrtvé matce!

„Co je to?“ zeptala se a s hrůzou ucukla. „Odvažuješ se znesvětit…“

„Zachovat,“ opravil ji Gromph.

„Jak ses k tomu… k ní dostal? Kdo?“

„Samozřejmě Bregan D’aerthe. Byli to ti samí drowové, kteří zachránili tady Methila.“

„To je nehorázné! Máš v úmyslu oživit Yvonnel?“

Gromph si všiml, že se jí třese hlas, a právem – něco podobného by koneckonců připravilo současnou matronu matku o moc.

Gromph zavrtěl hlavou. „To už není možné. Magie, která udržovala naši matku naživu až příliš mnoho staletí, se dávno rozplynula. Kdybychom ji teď oživili, jen by seschla, scvrkla se a zase zemřela.“

„Tak k čemu máš tohle?“ zeptala se Quenthel, ukázala na bednu a dokonce se odvážila přijít blíž a znovu na tu příšernou věc pohlédnout.

„Napřed šlo jen o kuriozitu,“ vysvětlil Gromph. „Copak si často nestěžujete na moje sbírky?“

„Tohle přesahuje i tvé morbidní sklony,“ opáčila Quenthel suše.

Arcimág pokrčil rameny a usmál se. „Možná máte pravdu, ale…“ Odmlčel se a ukázal bradou za sestru. Quenthel se otočila a zjistila, že illithid působí velmi rozrušeně, třese se a poskakuje a po přední části bílého hávu mu stékají odporné sliny.

Quenthel se rozzlobeně obrátila zpátky k bratrovi. „Vysvětli mi to!“ poručila. „Jaké znesvěcení…“

„Zdá se, že se mi podařilo zachovat víc než jen hlavu naší mrtvé matky,“ odvětil Gromph věcně. „Jak jsem se od Kimmuriela Oblodry z Bregan D’aerthe a od illithidů dozvěděl, fyzická mysl je plná vzorců, malinkých spojení, které uchovávají vzpomínky.“ Jak mluvil, mávl rukou a disk proplul kolem Quenthel k Methilovi, jehož chapadla nenasytně vlála.

„Neopovažujte se!“ přikázala oběma matrona matka.

„Už se stalo, mnohokrát,“ odpověděl Gromph. „K vašemu prospěchu, jak očekávám.“

Quenthel po něm střelila hněvivým pohledem.

„Pavoučí královna o tom ví,“ ujistil ji arcimág. „Tak mi to řekla mistra Arach Tinilith, se kterou jsem mluvil.“

Quentheliny oči se zaleskly vzteky a ruka jí sklouzla dolů k děsivému biči, všech pět hadů na ni však v mysli křičelo, aby zadržela. Matrona matka se třásla zuřivostí, jelikož dobře věděla, kdo je spiklencem jejího prolhaného bratra, přesto se silou vůle ovládla a přes zaťaté zuby procedila: „Svěřil ses Minolin Fey namísto mně?“

„Na Lolthin rozkaz,“ ozvala se zatracující odpověď, tak lehce a sebevědomě pronesená.

Quenthel vykřikla, trhla sebou a prudce se otočila, vzápětí však o krok ucouvla, když spatřila, jak se Methil sklání nad otevřenou železnou bednou a přehrabuje se v ní chapadly, v lebce matrony matky Yvonnel Baenre, o tom nebylo pochyb!

„Samozřejmě jsem drahé Minolin neodhalil detaily,“ pokračoval Gromph nedbale. „Mluvil jsem neurčitě a všeobecně.“

„Zvolil by sis rod Fey-Branche namísto rodu Baenre?“

„Zvolil bych si mocnou mistru Arach Tinilith za spojenkyni ve věci, na které Pavoučí královně nesmírně záleží. Minolin Fey dobře ví, že její zrada by byla zradou Lolth, ne rodu Baenre. Pochopte, matrono matko, Pavoučí královna se nezlobí na mě. Vlastně vzhledem k odpovědi, kterou dnes služebnice poskytla Sos’Umptu a Myrineyl, jsem si jist, že to lady Lolth celou dobu očekávala, schvalovala to a patrně to i zařídila. A v konečném důsledku je to vaše vlastní chyba, drahá sestro.“

Quenthelinýma očima probleskl hněv. „Minolin Fey je slaboška,“ řekla. „Největší hlupačka, a k tomu je tak omezená, že si vlastní hloupost ani neuvědomuje.“

„Ano, přijměte pravdu mé urážky,“ opáčil Gromph beze strachu. „Jak byste zhodnotila svoji vládu jako matrony matky Menzoberranzanu?“

„Kdo jsi, že se o mně odvažuješ pochybovat?“

„Jsem arcimág. Jsem váš bratr. Váš spojenec.“

„Město prosperuje!“ bránila se Quenthel. „Já docílila toho, že jsme rozšířili moc do Gauntlgrymu.“

„Snažíte se přesvědčit mě, nebo sebe?“ zeptal se Gromph vychytrale, protože oba věděli pravdu. Kolem se děly doslova titánské věci, když teď skončil Mor kouzel, a sama lady Lolth se zapojila do hry v říši mystické magie, jak Gromph věděl, Menzoberranzan přesto po celou dobu pouze přihlížel.

A i když se na první pohled zdálo, že rod Baenre drží město pevně v hrsti, šlechtici Baenre věděli, že opak je pravdou. Odchod rodu Xorlarrin, třetího rodu města a toho s největší mystickou mocí, představoval obrovské riziko, které mohlo uvrhnout Menzoberranzan do chaosu. Mohla by to být příležitost k vzestupu pro matronu Mez’Barris Armgo z rodu Barrison Del’Armgo, rivala Baenre, která už dlouho toužila po titulu, který držela napřed Yvonnel a nyní Quenthel.

Bez ohledu na to, jak to vypadalo, Gromph i Quenthel věděli, že Menzoberranzan stojí na pokraji občanské války.

„Náš přítel je na vás připravený,“ řekl Gromph.

Quenthel na něj chvíli zvědavě hleděla, pak jí to došlo. Vytřeštila oči a prudce se otočila k illithidovi, který nyní stál přímo za ní. Rychle ukročila vzad, nebo se o to aspoň pokusila, Gromph však byl rychlejší a vložil na ni kouzlo, které ji uvěznilo – kouzlo, které by na matronu matku Menzoberranzanu nikdy nemělo zabrat.

Pokud by to lady Lolth nedovolila, jak si Quenthel ke své hrůze uvědomila, když strnula na místě.

Přesto se magii vzepřela celou svojí silou, naprosto znechucena, když se svíjející se chapadla Methila El-Viddenvelpa natáhla po její jemné kůži, dotkla se jejího krku a tváře a vklouzla jí do nosu.

Její výraz odrážel rozhořčení, pobouření a ten nejryzejší hněv, jaký kdy Gromph viděl. Věděl, že kdyby v té chvíli bylo v její moci se osvobodit, vrhla by se na něj, fyzicky i magicky, a ztrestala by ho, kousala by a trhala. Pustila by se do něj svým pětihlavým hadím bičem, nechala by hady bít ho, naplnit ho bolestivým jedem, zakousnout se mu do břicha a nažrat se jeho vnitřností.

Ach, jen kdyby se dokázala osvobodit!

Jenže nedokázala, protože lady Lolth tuto nejbolestivější a nejdůležitější lekci posvětila, a Gromph si byl jist, že až bude po všem, Quenthel mu pravděpodobně spíše poděkuje, než aby ho ztrestala.

Prozatím však prožívala násilí na té nejintimnější úrovni, to nejprimitivnější pobouření a tu nejkrutější bolest.

Jak křičela! Hrůzou a tou nejčistší, nejvytříbenější bolestí, když se illithid pustil do práce. Quenthelino kvílení plné agónie se neslo chodbami Temných říší.

Kapitola 2

O lidech a monstrech

„Jejich rozhodnutí tě nezajímá?“ zeptal se Wulfgar Regise. Včera se vrátili z Kelvinovy mohyly a dnes spolu seděli na verandě Regisova domku a užívali si pozdní odpoledne skutečně krásného jarního dne. Hleděli přes vody velkého jezera Maer Dualdonu, které rozřezávala třpytivá linie zapadajícího slunce. Oba kouřili dýmku nacpanou kvalitním tabákem, který si Regis obstaral, když posledně projížděl přes most Boareskyr.

Regis pokrčil rameny, vyfoukl kroužek kouře a sledoval, jak se líně vznáší v jižním vánku vzhůru. Bylo mu jedno, kam se Drizzt, Bruenor a Catti rozhodnou jít, neboť on o cestě, která před nimi ležela, moc nepřemýšlel. Jeho myšlenky se obracely k cestě, kterou nechal za sebou, ke dnům stráveným s Rozesmátými poníky a ještě víc pak k pozoruhodným okamžikům, které prožil s Donolou a ostatními z Morady Topolino.

„Proč jsi změnil názor?“ zeptal se, zrovna když se Wulfgar chystal promluvit. Když však pohlédl na velkého přítele, uvědomil si, že se dotkl ožehavé věci, proto na něj netlačil.

„Tobě to fakt chutná?“ zeptal se Wulfgar a nevěřícně se zadíval do kouřící misky dýmky.

Půlčík se zasmál, potáhl z dýmky, vyfoukl další kroužek a ještě jeden, menší, který prolétl tím větším. „Dá se tím zabít čas při přemýšlení. Pomáhá mi to zklidnit mysl. Můžu vzpomínat na všechno, co bylo, nebo vůbec na nic a jen si užívat okamžiku.“ Ukázal přes jezero, na tenkou linii mračen nízko na západním nebi, kterou paprsky zapadajícího slunce barvily do ostrého odstínu oranžové.

„Jsem jen tady,“ vysvětlil Regis. „Jen teď.“

Wulfgar kývl a znovu znechuceně pohlédl na dýmku, ještě jednou ji ale vyzkoušel, vsunul si ji mezi rty a zdráhavě potáhl, jen trošičku.

„Tabák by sis mohl schovat do toho krásného stříbrného rohu, který nosíš,“ řekl půlčík. „Mohl bych ti vyrobit zátku a víčko.“

Wulfgar se křivě usmál a zvedl roh do vzduchu. „Ne,“ řekl vážně. „Použiji ho jen k účelu, ke kterému je určený.“

„Rád děláš rámus,“ zhodnotil Regis.

„Není to obyčejný roh.“

„Povídej.“

„Před třemi lety jsem se vrátil zpátky do Smrtidechovy sluje,“ odvětil Wulfgar a Regis se ostře nadechl a málem se udusil kouřem.

„Dá se tam pořád najít spousta pokladů,“ vysvětlil Wulfgar, „a taky nepřátel, jak jsem zjistil.“

„Drak?“ zakašlal Regis. „Ty ses vrátil zpátky do dračí sluje?“

„Je dávno mrtvý, ale ano.“

„A našel jsi tohle?“ zeptal se půlčík a ukázal na roh.

Wulfgar roh zvedl a pootočil s ním, a teprve v tu chvíli si Regis uvědomil, jak je krásný. Byl to normální roh, tvarem se podobal býčímu, byl však ze stříbra, na slunci se leskl a uprostřed byl přepásaný tenkým šedohnědým kroužkem. Kroužek, který byl ze skutečné rohoviny, jak si Regis uvědomil, se třpytil ještě víc než naleštěné stříbro, neboť byl posázený bílými diamanty. Bylo jasné, že ten nástroj nevyrobily pouze ruce řemeslníka a určitě ne barbaři z tundry. Možná to byli elfové nebo trpaslíci nebo obě rasy společně, napadlo Regise.

„On našel mě,“ opravil ho Wulfgar. „A ve chvíli, kdy jsem to nejvíc potřeboval, protože mě ze všech stran obklíčili ledoví trollové.“

„Přivolal jsi jím spojence?“

„Vlastně jsem na něj zadul v naději, že nepřátelé zaváhají, nebo možná prostě proto, že jsem tak mohl dát průchod své frustraci lépe než výkřikem, poněvadž jsem byl doopravdy přesvědčen o tom, že má cesta skončila, že se nedožiji znovushledání s přáteli na vrcholu Kelvinovy mohyly. Ale ano, spojenci dorazili, z Válečníkova odpočinku.“

Regis se na něj nevěřícně zadíval. Nikdy o ničem podobném neslyšel. „Duchové?“

„Válečníci,“ řekl Wulfgar. „Nebojácní a divocí. Zjevili se z mlhy, a když padli, zase se vrátili do nicoty. Všichni až na jednoho, který bitvu přežil. Nepromluvil se mnou, žádný nepronesl ani slovo, a pak i on zmizel.“

„Zkusil jsi na něj od té doby zadout?“ zeptal se Regis bez dechu.

„Magie je omezená. Je to obyčejný roh, jen jednou za sedm dnů je něčím víc, jak se zdá.“

„A pak ti přivede spojence?“

Wulfgar kývl a znovu se pokusil potáhnout z dýmky.

„Kolik?“

Barbar pokrčil rameny. „Někdy jen hrstku; jednou jich bylo deset. Jednou možná povolám celou armádu, pak ale budu mít jen hodinu na to, abych ji využil v boji!“

Regis spustil ruku ke své dýce, k té s živými hady, a rozuměl.

„Tak proč jsi změnil názor?“ rozhodl se znovu zeptat a zavést rozhovor zpátky k tématu. „Když jsem tě viděl naposledy, byl jsi odhodlaný vstoupit do rybníku v Iruladoonu, protože jsi nechtěl znovu žít jako smrtelník.“

„Vzpomínáš si na moje první setkání s Bruenorem?“ zeptal se Wulfgar a po každém slově nebo dvou se odmlčel, aby vykašlal trochu kouře.

Regis kývl – jak by mohl zapomenout na bitvu na Kelvinově mohyle?

„Byl jsem sotva dospělý, vlastně ještě kluk,“ řekl Wulfgar. „Moji lidé šli do války s městy a s trpaslíky. Nebyl to boj, který by Bruenor nebo jeho lid chtěli, přesto ho museli vybojovat. A tak když jsem, divoký a pyšný a s bojovou standartou svého kmene v ruce, před sebou spatřil rudovousého trpaslíka, udělal jsem přesně to, co by udělal každý válečník kmene Losa a co se žádalo od pravého stoupence Tempa.“

„Napadl jsi ho,“ řekl Regis, pak se zasmál a v co nejlepší imitaci trpaslíka dodal: „Jo, praštils ho rovnou do palice, bláznivý kluku! Copak ti nikdo nikdy neřek, že nemáš mlátit trpaslíka do kebule?“

„Byla to tvrdá lekce,“ přiznal Wulfgar. „Kdybych se oháněl mokrou dekou, mělo by to na tvrdou lebku Bruenora Válečné kladivo stejný účinek. Jak snadno mě dostal. Podkopl mi nohy. Měl to být Wulfgarův konec.“

„Bruenor tě samozřejmě nezabil. Proto ses rozhodl opustit les po souši namísto rybníkem?“ Regis věděl, že nezní moc přesvědčeně, protože popravdě přesvědčený nebyl.

„Bruenor mě nezabil,“ zopakoval Wulfgar. „Udělal ale víc, nedovolil, aby mě zabil nějaký jiný trpaslík! Měli právo to udělat – sám jsem si přivodil svůj osud. Žádný soudce v žádném městě v celém Faerûnu by neshledal nic špatného na tom, kdyby mě Bruenor nebo někdo z jeho klanu tam na bitevním poli zabil. Navíc nemohli tím, že mě nechají žít, nic získat.“

Regis držel dýmku v ruce, nesnažil se ji vrátit do úst a jen civěl vzhůru na obrovitého přítele. Wulfgarův hlas zněl uctivě – ale co víc, byl plný vřelosti a hluboké radosti – a to ho překvapilo, jak si uvědomil. Stejně jako mír ve Wulfgarově tváři. Barbar nyní hleděl přes jezero stejně klidně jako před chvílí Regis, dýmku měl v ústech a Regise napadlo, že se k němu docela hodí.

„Nezabil mě,“ pokračoval Wulfgar a zdálo se, že hovoří spíše sám se sebou než s Regisem – a patrně opakoval nahlas nějaký vnitřní rozhovor, který vedl ve vodách rybníku v Iruladoonu. „Vzal mě k sobě. Daroval mi život, domov a skrze vás všechny a trpaslíky klanu Válečného kladiva i rodinu. Dlužím Bruenorovi za všechno, co mě po té bitvě potkalo. Za svůj návrat ke svému lidu, k ženě, kterou jsem miloval, k dětem, které jsem měl…“ Odmlčel se, široce se na Regise usmál a v jeho žlutém vousu se zaleskly bílé zuby. „A vnoučata!“ dodal s velkým nadšením.

„Jsou teď všichni mrtví?“ zeptal se Regis vážně.

Wulfgar kývl a znovu se zadíval na jezero, jeho výraz však neodrážel ztrátu, smutek a dokonce ani odevzdání. „Musím věřit tomu, že odešli do Válečníkova odpočinku. A pokud je tento příslib pravdivý, budou tam i pak, až já už zase nebudu, až mě cesta z hrobu zavede rovnou do síní. Co znamená zdržení několika desítek let ve srovnání s nadějí na věčnost boží odměny?“

„Pokud?“ zeptal se Regis, který si této zvláštnosti nemohl nevšimnout. Všichni byli mrtví a skrze moc bohyně se vrátili zpátky do života. Mohl snad někdo z nich stále pochybovat o posmrtném životě?

Pečlivě Wulfgara studoval, když velký muž pokrčil rameny a odpověděl: „Co leží na konci jeskyně pod vodami rybníku, netuším. O realitě života po smrti toho vím stejně jako předtím, než jsem vstoupil do toho podivného lesa.“

„Přesto jsi zemřel a dostal ses tam mocí bohyně.“

„Možná.“

Regis se na něj nevěřícně zadíval.

„Kdo může znát pravdu?“ namítl Wulfgar. „Možná to byl jen trik nějakého kouzelníka. Magické předivo klamu, které mělo překroutit naše vnímání a donutit nás splnit jeho přání.“

„Tomu přece nemůžeš věřit!“

Wulfgar se zasmál, zhluboka potáhl z dýmky a skoro se mu podařilo vytvořit kroužek z kouře – který doprovodil jen slabý záchvat kašle.

„Na tom nezáleží,“ řekl Wulfgar nedbale. „A teprve když jsem skutečně pochopil, že nemůžu vědět, kde skončí cesta vedoucí rybníkem v Iruladoonu…“ Znovu se odmlčel a zdálo se, že hledá správná slova. Regisovi připadalo, že jeho přítel dosáhl nějakého osvícení, které neumí vysvětlit.

„Co se se mnou stane, až budu skutečně, neodvratně mrtvý, to je na vůli bohů,“ pokračoval Wulfgar. „Teprve když mi to doopravdy došlo, dokázal jsem se přestat ptát, co by ode mě Tempus chtěl.“

„A místo toho ses zeptal, co je pro tebe nejlepší,“ dokončil za něj Regis.

Wulfgar na něj pohlédl a znovu se usmál. „Jak nevděčný syn bych byl, jak špatný přítel, kdybych se vydal opačným směrem a potopil se do toho rybníka.“

„Nikdo z nás by tě nesoudil.“

Wulfgarův výraz odrážel upřímnost, když kývl. „Což jen potvrzuje, že jsem udělal správně, když jsem se vrátil,“ řekl a při dalším výdechu se mu podařilo vytvořit něco jako kroužek.

Regis neztrácel čas a poslal skrz něj svůj menší.

* * *

„Nechtěl sem sem jít,“ přiznal Bruenor Catti a Drizztovi. Catti seděla u postele, na níž napůl ležel, napůl seděl Drizzt, stále oslabený svými zraněními. Trpaslík potřásl střapatou hlavou – vous už mu opět houstl – a pochodoval sem a tam po malém pokoji, jako by to byla klec.

Jeho přiznání Drizztem neotřáslo, všiml si ale překvapení v Cattiině tváři.

„Reginald Kulatý štít, kapitán stráže samotnýho krále Emeruse, k vašim službám!“ řekl Bruenor a vysekl téměř ladnou poklonu.

„Je to neuvěřitelný příběh,“ odvětil Drizzt, zakroutil hlavou a přemýšlel o dobrodružstvích, o která se s ním jeho čtyři přátelé podělili. Regis při těch bardských výstupech sehrál hlavní roli, a pokud jen část z toho, o čem vyprávěl, byla pravdivá, pak prožil skutečně vzrušující druhý život. „Vy všichni jste vyrůstali jako děti jiných a přitom jste si pamatovali svůj minulý život. Sotva tomu dokážu uvěřit, i když o tom samozřejmě nepochybuji.“

„Málem sem si rozmlátil mozek na kaši. Jo, skoro sem se dal na chlast!“ prohlásil Bruenor a okatě mrkl.

„Král Emerus,“ řekl Drizzt zadumaně. „Z citadely Felbar?“

„Jo, ten.“

„A jak se tomu dobrému králi daří?“

Bruenor pokrčil rameny. „Celá voblast má nervy na cucky. A smrdí vorkama.“

„Proto ses málem odvrátil od svého cíle a slibu Mielikki,“ uhádla Catti a Drizzt si opět všiml v její reakci na Bruenorovo prohlášení překvapení a dokonce podráždění.

Bruenor začal odpovídat, pak se zarazil a Drizztovi se zdálo, že velmi pečlivě zvažuje svá slova. Až netypicky.

„Právě jsi řekl…“ pobídla ho Catti.

Bruenor ji mávnutím ruky umlčel. „Sem tu, abych bojoval za svýho přítele, takže do toho a skoncujme to.“ Když domluvil, zadíval se na Catti, jako by očekával, že s nimi okamžitě vyrazí do boje.

„Jaký boj?“ zeptal se Drizzt.

„Kdo ví?“ odpověděla Catti, mluvila ale s Bruenorem, ne s Drizztem. „Udělali jsme, co bohyně chtěla. A kdyby ne…“

„Tu noc na Kelvinově mohyle bych zemřel,“ přerušil ji Drizzt. Vzal Catti za ruku a ona se mu zadívala do očí a kývla. Už mu řekla, že jeho zranění by byla smrtelná, a vysvětlila mu, že to Mielikki zavedla ji a ostatní na to konkrétní místo v tu konkrétní noc.

„Pak sme tu hotový a já mám vlastní cestu, po kerý musim jít!“ prohlásil Bruenor.

„Plánuješ nás opustit?“ zeptal se Drizzt.

„Ach, ty pudeš se mnou, vo tom nepochybuj,“ odvětil trpaslík. „Je tu něco, co musim napravit – co musíš ty napravit se mnou.“

„Mnohošíp?“

„Přesně ten.“

Drizzt bezmocně zavrtěl hlavou. „Žádná válka není,“ řekl tiše. „To je přece dobrá věc.“

„Bude válka,“ hádal se Bruenor. „Brzo, jesli k ní už nedošlo, vo tom nepochybuj! Za svý dny ve Felbaru a v Mitrilový síni…“

„Ty ses vrátil do Mitrilové síně?“ zeptali se oba současně.

Bruenor konečně přestal přecházet sem a tam a zhluboka se nadechl, aby se uklidnil. „Jo, ale znaj mě jenom jako Reginalda Kulatýho štíta – Malýho Ar Ara, jak mi řikali Emerusovi hoši. Strávil sem tak velkou část sedmdesátýho devátýho a povidám vám, že řikám pravdu. Na Stříbrným pomezí dojde k válce a brzo, jesli k ní už dokonce nedošlo.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Noc lovce.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.