Markus Heitz v nakladatelství

FANTOM Print

Trpaslíci

Trpaslíci

Válka trpaslíků

Pomsta trpaslíků

Osud trpaslíků

Legendy alfů

Spravedlivý hněv

Spalující nenávist

Ulldart – Doba temnoty

Stíny nad Ulldartem

Řád vysokých mečů

Znamení temného boha

Před zraky Tzulana

Panovníkova magie

Kořeny zla

Ritus

Sanctum

Krvavé brány

Děti Jidášovy *

* Připravujeme

FANTOM Print

2013

Copyright © 2005 Piper Verlag GmbH, München

Translation © Zdeněk Sladovník

Cover © Jan Patrik Krásný

ISBN 978-80-7398-575-2 (ePub)

ISBN 978-80-7398-576-9 (mobi)

DRAMATIS PERSONAE

GrengorBardri¢: bývalý kabcar Tarpolu

Ijuša Miklanovo: brojak z Granburgu

Lodrik Bardri¢: někdejší kabcar Tarpolu

Canuzy a Fjodora Turanovová: nápomocné duše

Stojko Gijuška: někdejší Lodrikův důvěrný rádce

Valjakov: bývalý tělesný strážce, někdejší příslušník bojůvek

Norina Miklanovo: brojačka

Matuc: příslušník Ulldraelova řádu

Nerestro z Kurašky: velmistr Řádu vysokých mečů

Herodin z Batastoie: senešál Řádu vysokých mečů

Kaleíman z Attabo: příslušník Řádu vysokých mečů

Albugast: panoš v Řádu vysokých mečů

Tokaro: panoš v Řádu vysokých mečů

Aljaša Radka Bardri¢ová: bývalá kabcara a někdejší Lodrikova manželka

Natalja, Berika: Aljašiny služebné

Kaja Jukolenko: vdova po granburském guvernérovi Jukolenkovi

Pedda Jebalar: cerêl v Granburgu

Govan: Lodrikův nejstarší syn a kabcar Tarpolu

Zvatochna: Lodrikova dcera, tadca Tarpolu

Krutor: Lodrikův nejmladší syn

Mortva Nesreca: kabcarův rádce

Hemeròc: Nesrecův přisluhovač

Sinured: legendární válečný kníže

Čanusovo: tarpolský šlechtic

Njubolo Aritevič: poručík tarpolského jezdectva

Larúttar: tzulandrijský selidan

Generál Vosetin Malinek: velitel v Paladue

Warkinsk: šikovatel v Paladue

král Perdór: panovník Ilfarisu

Fiorell: dvorní šašek a Perdórův rádce

Moolpár Starší: kensustriánský diplomat a válečník

Mêrkos: kensustriánský učenec

Tobáar ail S’Diapan: velitel kasty válečníků

Fraffito Tezza: palestánský commodore

Soša: tarpolské médium

Torben Rudgass: rogogardský korzár

Laja: žena, která zachránila Torbenovi život

Varla: kapitánka tarvinských pirátů a Rudgassova družka

Jonkill: rogogardský hejtman

Leconuc: předseda „Shromáždění pravověrných“

Lakastre (Belkala): členka Shromáždění pravověrných

Estra: její dcera

Pashtak: bahenní stvůra, člen shromáždění, inkvizitor

Shui: Pashtakova družka

Kiìgass a Nechkal: členové shromáždění

Lorin: syn Noriny

Jarevrån: Lorinova žena

Blafjoll: velrybář

Kalfaffel: cerêl (starosta)

Fatja: borasgotánská čtenářka osudů a vypravěčka

Arnarvaten: vypravěč

Kiurikka: kněžka Kalisstry

Soini: lovec kožešin

Rantsila: velitel občanské milice

Byrgten: syn rybáře

Hedevare a Hørmar: vyslanci z Kandamokku

Håntra: kněžka Kalisstry

Arnarvaten Tøngafå: otec Arnarvatena

Carlo DeRagni a Patamo Baraldino: palestánští obchodníci

Atrøp: cerêlský starosta ve Vekhlathi

PROLOG

Po zdánlivě nekonečném proudu neuvěřitelné bolesti jeho utrpení pomalu odeznívalo, postupně se víc a víc zmírňovalo, až se nakonec rozplynulo v pouhé nic. Dostavila se nikdy nepoznaná lehkost. Teplo a pocit libosti zahnaly poslední děsivé vzpomínky na muka, která předtím musel snášet.

Kde to jsem?

Opatrně prozkoumával okolí, které halila naprostá temnota. Prsty se po hmatu posouvaly vpřed a nikde nenarážely na překážku.

Byl úplně slepý, bezmocně se motal kolem dokola. Nohy nepůsobily žádný hluk, podlaha byla pevná, ale ne příliš tvrdá. Neodvažoval se hlasitě zavolat.

Ruce konečně narazily na nějakou překážku, nahmatal křídla dvojitých dveří. Po krátkém váhání je rozrazil.

A co má být? Stejně už nic nemůže být horší.

Oslepilo ho nazlátlé světlo, donutilo ho zavřít oči a zakrýt si je rukama, jenom tak si je chránil. Potácel se vpřed a slabostí nakonec padl na kolena.

Na pronikavý jas si po chvíli zvykl.

Krčil se na naleštěné mramorové podlaze. Do přepychově vybaveného sálu vnikaly obrovskými, pestře pomalovanými okny zářivé sluneční paprsky. K uchu mu dolehlo ptačí švitoření, kdesi si lidé prozpěvovali jakousi tarpolskou lidovou píseň a vyzvánění chrámového zvonu přivolávalo věřící k modlitbě. Zřejmě jsem v paláci.

Přímo před sebou rozeznal pár šedých vojenských kalhot. Pohledem putoval vzhůru po vychrtlé, pakostnicí zkřivené postavě v důvěrně známé uniformě, která se místo hole opírala o šavli. Z výšky na něho lhostejně shlížely šedozelené oči.

Vedle letitého starce stál další, poněkud mladší muž s mohutným černým plnovousem, sahajícím mu až k hrudi, a s vypaseným břichem. Jeho hnědé oči přátelsky spočinuly na tváři neohlášeného návštěvníka.

„Takže on to skutečně dotáhl až k neslavnému konci,“ poznamenal stařec řezavým hlasem. „A to poté, co jako kabcar začal tak dobře.“ Špička pochvy, v níž spočívala šavle, tvrdě udeřila o podlahu a hlasitě zařinčela. „Je prostě moc měkký. Toho se teď za to dočkal, za ty svoje podivné nápady a za to, že kdekomu naivně věřil.“

„Otec?“ Lodrik se zvedl a zíral na postavu stojící před ním. „On je přece mrtvý. Vždyť jsem ho spálil.“

„A postavil můj popel na krbovou římsu,“ dodal mrzutě Grengor Bardri¢, bývalý tarpolský kabcar. „Jeho odchod ze světa a příchod sem proto sleduji s jistým zadostiučiněním. Já jsem alespoň měl pořádný pohřeb.“

Lodrik pohlédl na druhého muže. „Vypadáte jako Ijuša Miklanovo,“ pronesl váhavě. „Ale i vy jste mrtvý. Před řadou let jste se stal obětí jednoho borasgotánského traviče.“

Poslední tarpolský kabcar objevil v jednom z mnoha zrcadel, umístěných na stěnách, i sám sebe. Zaregistroval nepoškozené šaty, které měl na sobě v kamenolomu za městem ještě před několika málo okamžiky. Nezívaly na něho žádné rány, nikde nebyla ani stopa krve. Že by těmi událostmi utrpěl můj rozum?

Jeho bývalý učitel z provincie Granburg ho obdařil konejšivým úsměvem a položil mu ruce na ramena. „Ne, Lodriku. Já nejenže tak vypadám, já to taky jsem. Přišel jsem, abych tě přivítal v říši mrtvých.“

„A stejně tak i já,“ dodal Grengor Bardri¢ s požitkem.

Panovník zděšeně o krok couvl a setřásl ze sebe brojakovy ruce. „Ne! To nemůže být pravda. Právě jsem byl v kamenolomu nedaleko Ulsaru a…“ Prudce se zarazil. Govan mě zabil?

Miklanovo zkřížil ruce na břiše. „Říkal jsem si, že pro tebe nebude snadné smířit se s vlastní smrtí. Alespoň tě dostihla stejně nečekaně jako nás dva.“ Velkostatkář ukázal na Grengora. „A všechny nás spojuje jedna společná věc: byli jsme zabiti.“

„Pokud je tady to onen svět, proč je nás tu tak málo?“ chtěl vědět Lodrik. „A proč to tady vypadá jako v paláci v Ulsaru?“

„Ale ne, nás není málo,“ vysvětloval Miklanovo trpělivě. „Ostatní jsou venku ve městě a vyřizují si svoje záležitosti. To znamená, užívají si života po smrti. Od té doby, co sem dorazili, není například Kolského nebo Jukolenka nikde vidět. Jenom Ulldrael Spravedlivý ví, kde přistály jejich duše.“

To všechno nemůže být nic než hrozná noční můra. Lodrika přepadla závrať, tělo sebou škublo bolestí. „A kde je Norina?“

„Doufám, že pořád ještě na tom druhém světě,“ odvětil Granburčan.

„Ona žije?“ vydechl Lodrik radostně překvapený. „Všichni jsme si mysleli, že se loď potopila spolu se všemi pasažéry.“

Miklanovo potřásl hlavou a chytil kabcara za ruku. „Ne, oni všichni žijí. Pojď, trochu tě tu provedu.“

Lodrik zůstal stát. „Takže jsem opravdu mrtvý?“

„Zabil ho jeho vlastní syn,“ prohodil Grengor Bardri¢ s nádechem nenávisti v hlase. „Můj vnuk má v sobě říznost, to se mu musí nechat. Toho by se on nikdy neodvážil, aby se sám dostal k moci, nemám pravdu?!“

„On umřel moc brzy, otče. Jinak by viděl, co všechno jsem udělal,“ prohodil Lodrik se zlomyslným úsměvem na rtech.

„Moje smrt ostatně nepadá na vrub Borasgotánců, i když ti mohou za nesčetné utrpení,“ poznamenal brojak. „Otravu zaranžoval tvůj rádce, Mortva Nesreca. Ten tvor napáchal tolik podlostí, že kdyby je chtěl někdo sepsat, zaplnil by tím několik knih.“

„Je to jisté?“ vyklouzlo Lodrikovi z úst.

Velkostatkář se slabě pousmál. „Přinejmenším jsem se toho banketu osobně zúčastnil.“

Takže Stojko, Norina, Valjakov a všechny ty hlasy, které mě napomínaly, měli celou dobu pravdu. Kabcar se chytil za hlavu, zaútočila na něj nová vlna slabosti. Co jsem to jenom udělal?

„Ať nic nepředstírá. Je mrtvý, tak si nemusí hrát na citlivku!“ napomenul ho otec. „Ať se sebere. Je Bardri¢, i když se moc nevyvedl. Já bych si od toho stříbrovlasého krasomluvky nikdy nenechal ukrást říši.“

„Ať drží jazyk za zuby. Není nic než hromádka popela v urně, kterou jeho vnuk už nejspíš dávno někam vysypal,“ zavrčel Lodrik na otce. „Už dlouho mi nemá co říct.“

„On, vážený pane synu, může poděkovat Tzuláncům za to, že tak brzy usedl na trůn,“ vyštěkl Grengor a konec pochvy opět zavadil o kámen. Jinak bych nepochybně pořád ještě na něm seděl já a požíval patřičné důstojnosti, zatímco On by zůstal obyčejným ‚tras‘ tadcem, koláčkovým tadcem.“ V šedozelených očích se zablesklo, muž napřímil zkřivenou postavu, nakolik to jen bylo možné, a pohled přísného obličeje byl plný vzteku.

„I když je mrtvý, je to s ním k nevydržení.“ Lodrik se od něho odvrátil. „Ijušo, povězte mi, zavrhl jsem ze svého okolí všechny jenom proto, že mi říkali pravdu?“

„Ano, dá se to tak říct.“ Miklanovo si odkašlal. „Ale já budu ten poslední, kdo by ti kvůli tomu dělal výčitky. Ty intriky a zákeřnosti byly vymyšlené až příliš dokonale. Nechal jsi se polapit do jeho sítě a tvůj rádce tě pomalu, ale jistě přetahoval na stranu, na níž stáli samí falešní přátelé. Já jsem Nesrecu rovněž nedokázal včas prohlédnout.“ Muž rozpřáhl ruce. „To byla cena, kterou jsem za to zaplatil. Čeká tu na tebe plno známých, které Mortva přivedl do zkázy. Jestli mi nevěříš, počkej a uvidíš, co ti budou vyprávět. Přesto se tu člověk za chvíli cítí docela dobře. Moje žena je zde také, stejně jako tvoje matka.“

Lodrikovi, který o své smrti nadále nebyl zcela přesvědčen, to však nepřineslo opravdovou útěchu. Celá scéna mu připadala příliš zmatená. Možná je to něco jako delirium?

Jakoby na důkaz ho zavalila další vlna bolesti, až se zhroutil na podlahu.

„Co to má znamenat, slabochu?“ Grengor Bardri¢ ho šťouchl koncem pochvy do břicha. „Ať vstane. Nemůže umřít, tak ať okamžitě nechá toho lamentování a simulování, než se zapomenu.“ Zdálo se, že co se týče nadávek, nabírá jeho otec čím dál vyšší obrátky.

Lodrik ležel na zemi a následující tirádu a pokusy, jimiž se Miklanovo snažil oba muže usmířit, vnímal pouze tak, jako by k němu pronikaly závojem, který tlumil slova s takovou dokonalostí, že se z nich stalo nesrozumitelné mumlání.

Před očima se mu rychle za sebou míhaly krátké, tyrkysově zbarvené blesky a na okamžik mu znemožňovaly vidět.

Těsně před ním se objevil brojakův zvětšený, ustaraný obličej. Mužova ústa se otevírala a zavírala, kabcarovi k uchu doléhaly části vět, aniž by chápal jejich smysl.

Poslední bleděmodrý blesk mu opět přinesl bolesti a strhl ho do temnoty, z níž vyšel. Lodrik ryčel strachem a utrpením, ale nezbývalo mu než nechat se slepě vést neznámými silami.

Po čase ho přepadl pocit, že se ocitl ve středu nějaké bouře. Na těle se mu vybíjely paprsky energie a krutě ho mučily.

Je to trest Ulldraela Spravedlivého za činy, jichž jsem se během života dopustil? Přijdu na místo, kde jsou Jukolenko a Kolskoj?

Dostal strach, že mu hrozí, že bolestí přijde o rozum. Lodrik zřetelně cítil, jak se mu z myšlenek vytrácí cit pro všechno, co je normální.

Potom blesky bez varování ustaly.

Černota tu byla dál.

Tělem se mu šířil chlad.

I.

KONTINENT KALISSTRON, BARDHASDRONDA, JARO 459 P. S.

Prudký závan větru nadul plachty, kluzák poskočil vpřed a téměř ze stoje nabral závratnou, dech beroucí rychlost.

Lorin byl navlečený do kožené bundy a zakrytý několika dekami, aby se chránil proti chladu. Musel rukama ovládat kluzák a zároveň vynakládat duševní síly, aby nad vozidlem neztratil kontrolu. Obyčejný větroň by se už dávno převrátil na stranu, ale jemu se nemohl nikdo rovnat.

Sanice se skřípěním klouzaly po ledové ploše, kluzák nabíral stále vyšší rychlost. Lorin tentokrát cestoval jako pravý milicionář. Rantsila mu uložil objet všechny ohňové věže a sesbírat protokoly za poslední týdny.

Objel strážní věže v novém osobním rekordu a nyní byl na cestě k poslední z nich, která ležela nejblíže Bardhasdrondy. Na tuto věž se těšil ze všech nejvíc, a to nejen proto, že tam roztaje při šálku horkého čaje. V ní totiž vykonával službu někdo velice pozoruhodný a zvláštní.

Když se v dohledu objevily schody vedoucí k ohňové věži, skasal mladík plachtu a zastavil s kluzákem u úpatí schodiště. Opatrně stoupal po hrubě otesaných schůdcích. Mimoděk si přitom vybavil dobrodružství, které zde zažil s Lijokii. U tohoto strážce ohňové věže by se jim nepodařilo zmocnit se věže násilím a opanovat ji.

Když Lorin došel na vrcholek schodiště, spatřil už z dálky rozložitou postavu stojící nahoře na vyhlídkové plošině, která zvědavě vyhlížela nově příchozího. Zamával jí a rozběhl se mezi zbytky sněhu.

Dveře se otevřely a Valjakov ho přivítal širokým úšklebkem. „Nějak ti došel dech, mrňousi. Budu ti muset zostřit cvičení.“

„Nechej mě, abych nejdříve roztál.“ Lorinovi zimou cvakaly zuby. „Chyběl jen vlásek a vítr, který se do mě za jízdy opíral, by ze mě udělal živý rampouch.“

„Nikdo tě nenutí, abys jezdil tak rychle.“ Holohlavý obr mu podal šálek čaje. „Objevilo se něco nového?“

Lorin odmítavě potřásl hlavou, volnou rukou sundal čepici a stoupl si k otevřenému ohni. „Nic. Od té doby, co jsme Lijokiům ukázali naše meče a šípy, není je nikde vidět.“ Dal si doušek horkého čaje, odložil šálek a vysvlékl si kožich. „I když… trocha společnosti nebo nějaká menší bitka by ti rozhodně neuškodily. Musíš tady umírat nudou.“ Zašklebil se a sklonil hlavu. „Tys sem určitě prchnul před ženskýma, že je to tak? Ze strachu, že by se ti některá mohla líbit. A to se k takovému tvrdému cizozemci vůbec nehodí. Některé ženy ti dokonce říkají ‚ledový pohled‘.“

„Já se tu nenudím.“ Valjakov se posadil a pečlivě si olejem promazával klouby mechanické ruky. „Mám spoustu času k přemýšlení. A chtěl jsem Rantsilu ušetřit další porážky. Nedávno ho porazil chlapec, a kdyby navíc prohrál i souboj se starým dědkem, který se uchází o přijetí do gardy, nejspíš by to dost otřáslo jeho pověstí skvělého vojáka.“ Zkoumavě si zblízka prohlížel ocelové články, umělé prsty se zvedaly a klesaly jako vlna na vodě. „Kromě toho spolu křížíme čepele skoro každý den, to takovému starému člověku, jako jsem já, bohatě stačí.“

„Haha, ty, a starý. Matuc je starý.“ Chlapec se zářivě modrýma očima se dal do smíchu. „A on obrací lidi z Bardhasdrondy na víru Ulldraela Spravedlivého s takovou energií, jako kdyby za to dostal od svého boha osobně nějaké vyznamenání.“

Valjakov sklonil ruku a zadíval se na mladíka. „Od svého boha? Není to taky tvůj bůh, mrňousi?“

„Nezačínej ještě i ty s kázáním,“ zabručel Lorin. „Já uctívám Kalisstru i Ulldraela, jak se sluší a patří.“ Rozhlédl se kolem sebe. „Ale u tebe nikde nevidím jedinou svatou věc. Ty v nic nevěříš?“

Tělesný strážce pomalu pokrčil rameny, aniž by se jeho otázkou dále zabýval. „Co dělají přípravy na svatbu?“ změnil předmět hovoru.

„Jarevrån je celá bez sebe vzrušením,“ vyprávěl mladík a oči mu přitom zářily. „Její otec souhlasil se zasnoubením a choval se ke mně moc přátelsky, když jsem se mu byl oficiálně představit.“

„No, taky by si mohl zkusit chtít něco jiného než dát ruku své dcery hrdinovi celé Bardhasdrondy,“ ušklíbl se Valjakov.

„Svatba bude za dva měsíce, to přece víš. Arnarvaten a Fatja by chtěli nejdřív dokončit kolečko, při němž všude vyprávějí ty svoje historky, a až potom uzavřít manželský svazek.“

„A už jste se dohodli, který bůh převezme odpovědnost a požehná mladému páru?“

„Ach ne, už jsme zase u náboženství,“ povzdechl si Lorin s nádechem zoufalství v hlase. „Jarevrån je zaměřená spíše tradičně a chtěla by požehnání Bledé bohyně. Matuc zase požaduje, abychom si vyžádali milost Ulldraela Spravedlivého.“

„Oba bohové se docela shodli u sladkých hlíz, tak se snad kvůli vám dvěma nezačnou hádat,“ řekl obr a natáhl se po hrudním dílu zbroje, aby ho vytřel šátkem napuštěným olejem.

„Bohové se shodnou, ale města ne,“ dodal mladík a dolil si čaj.

Valjakov na něho zvědavě pohlédl. „Co říkáš, mrňousi?“

„To se k tobě ještě nedoneslo?“ zeptal se Lorin udiveně. „Nějací Vekhlathiové se museli v noci vplížit na jedno ze Stápiných polí a ukradli tam sladké hlízy. Kalfaffel požadoval vrácení sazenic a vydání zlodějů. Vekhlathiové to samozřejmě odmítli a oznámili, že i oni hodlají vstoupit do obchodu se sladkými hlízami. Kalfaffel jim dal ultimátum.“

„To jsou skvělé vyhlídky,“ hudral obr a pokračoval v údržbě zbroje. „To je Kalisstroňanům podobné, hádat se kvůli několika hlízám.“

„Má to nejspíš něco společného s tím, že se obě města odedávna nemají moc v lásce. Stačilo by, kdyby si jeden Vekhlathi v Barhasdrondě odplivl na zem.“ Lorin se posunul blíže k ohništi. „Proto ti mám od Rantsily vyřídit, že strážci věží mají věnovat plnění svých úkolů zvláštní pozornost. Je zapotřebí zaznamenat sebemenší události.“

Valjakov odložil část zbroje stranou a strčil chráněnci pod nos tlustou hromadu papírů. „Prosím pěkně. Tady se nic nestalo, mrňousi.“

Lorin listy opatrně zabalil do voskovaného papíru a zasunul je do brašny. Po posledním rychlém doušku si zase kvapně oblékl zimní věci.

Obr mu na černé vlasy narazil čepici. „Řekni Matucovi, tomu starému mlýnku na modlitby, aby se moc nepřepínal, jestli chce Ulldraela ještě dlouho chválit a velebit,“ zasmál se a i on si přes sebe přehodil hrubý kabát. Potom otevřel dveře.

Ledový vítr před sebou hnal jemné sněhové vločky, bílé krystalky vířily ve vzduchu jeden přes druhý.

„Ohó,“ uklouzlo Lorinovi. „Myslel jsem, že zima je už za námi.“

„Kiurikka si tu sněhovou přeháňku nejspíš schválně vymodlila jenom kvůli tobě,“ usoudil Valjakov.

Společně dokráčeli k vrcholku schodiště, tam se mladík rozloučil a začal scházet dolů.

Valjakov se za ním díval tak dlouho, dokud mu to sněhové vločky dovolily. Čím je starší, tím více se podobá matce.

Znovu se ohlásily vzpomínky na dobu prožitou na Ulldartu, které se v posledních dnech a týdnech, jež trávil v naprostém osamění, často vracely.

K’Tar Tur si neustále kladl otázku, kdy asi nadejde správný okamžik pro návrat do vlasti, aby tam všechno, co mezitím podlehlo zlu, napravili a přivedli k dobrému konci. Přesně tak, jak Fatja, ta malá čarodějnice, předvídala ve svých vizích.

S obrovskou radostí bych tomu stříbrovlasému démonovi Nesrecovi a celé té jeho sběři utrhl hlavu. Mechanická ruka se s cvaknutím sevřela. Lodrik by byl nejlepším kabcarem v dějinách země, kdyby se tam neobjevili ti zmetci, co po všech jenom plivali jed. K čertu s Arrulschánem a jeho idiotskými panovačnými choutkami!

Valjakov se otočil a probojovával se zpátky k věži, kterou kvůli hustému sněžení nebylo pořádně vidět. Dokonale příhodná doba, kdyby teď někdo chtěl podniknout útok, projelo mu hlavou. Dokonce i volání rohu by nebylo slyšet dále, než kam se dá dostřelit šípem.

Takže se jeho reakci, když u věže spatřil obrysy nějaké postavy, mohl jen stěží někdo divit. Uvidíme, co máš za lubem, chlape.

Téměř nehlučně se zezadu plížil k neznámému, ruka v olověné rukavici byla zvednutá a připravená udeřit, ve druhé ruce svíral dýku.

Návštěvník však právě v tu chvíli přistoupil k samotnému okraji útesu a obcházel úpatí věže. Mezi zdí a propastí nebylo víc místa, než kam by člověk rukou dosáhl, a jenom tam se dotyčný mohl pohybovat. Stačil maličký závan větru, aby člověk ztratil rovnováhu a zřítil se do hlubin.

Ten snad přišel o rozum, pomyslel si Valjakov a vykročil, aby si na neznámého návštěvníka počkal na druhé straně. Závany větru a sněžení se začínaly pomalu uklidňovat.

Když obr obešel věž, nikdo mu nepřicházel v ústrety. Nikde nebyly vidět otisky nohou.

Musel se zřítit po skalní stěně, vyvodil si z toho Valjakov. „Hej, Jolpo,“ zavolal na druhého strážného na vyhlídkové plošině. „Neviděls někoho?“

„Ne, nikoho.“

„Ani něčí stopy?“ Valjakov se nenechával odbýt.

Jolpo zmizel, krátce obešel celou plošinu a rozhlížel se z ochozu na všechny strany. „Ne, nic. Proč?“

Valjakov pouze mávl rukou a vrátil se do věže, připnul si k opasku meč a sám se vydal nahoru, aby si dalekohledem důkladně prohlédl okolí. Nic neobjevil dokonce ani u úpatí skalního útesu, přestože pevně počítal s tím, že tam dole někde spatří rozdrcenou mrtvolu.

To snad není možné. Že by mi mozek a dlouhá samota připravovaly takové žertíky? Stručně Kalisstroňanovi vysvětlil, co viděl.

Jolpo pouze přikývl. „V sněhové bouři to není nic neobvyklého. Oko se snadno nechá ošálit.“ Poklepal obrovi na rameno, aby ho uklidnil. „To je tou samotou. Měl by ses občas nechat vystřídat, stejně jako to dělají ostatní.“

„Moje oči se nenechávají ošálit,“ zavrčel Valjakov a ruka sevřela jílec šavle. Ale ani on si nedokázal vysvětlit, jak je možné, že nikde nezůstaly žádné stopy. Protože nikde na obzoru nebyly vidět něčí plachty, rozhodl se nevyvolávat poplach.

Se špatným pocitem se vrátil do své komůrky. Nevyřešená záhada se mu nezamlouvala. Tak či onak, zdá se, že období naprosté nudy je u konce.

* * *

Lorin dorazil k úpatí schodiště, vmáčkl se do skalního výklenku a čekal, dokud se vítr trochu neuklidní. Potrhaná plachta by mu k ničemu nebyla.

Konečně nasedl do kluzáku a ve svitu zapadajících sluncí se rozjel k Bardhasdrondě. Z opačné strany k němu přijížděl jiný kluzák, jehož barvu poznával až příliš dobře. Byrgten a jeho kumpáni spolu jako obvykle závodili a rybářův syn byl mezi nimi jediný, kdo dosud nepoznal porážku.

Kluzák se přihnal až k Lorinovi, jednou ho obkroužil a zase vyrazil vpřed. Mladík s úšklebkem ve tváři nasazoval plachtu. Je na čase, abys pochopil, kdo je tu na pláži nejrychlejší, Byrgtene.

Brzy poté svištěly oba kluzáky zasněženou rovinou těsně vedle sebe, město bylo stále blíž a blíž. Byrgten nevěnoval protivníkovi jediný pohled, měl plné ruce práce s řízením kluzáku.

Lorin musel vynaložit veškerou obratnost, aby si dokázal vypracovat náskok. A skutečně se mu podařilo několik kroků před přístavní hrází Byrgtena a jeho kluzák o kousek předjet. V tomto souboji zvítězil.

Mladík smotal plachtu, vyskočil z kluzáku a zajistil ho řetězem. Rybářova syna ignoroval, jak jen to šlo, až zaslechl kroky, které se k němu zezadu blížily. V naprostém klidu dokončil práci a až potom se otočil.

Byrgten stejně jako Lorin dozrával v dospělého muže a i na něm zanechalo dospívání stopy. Nějakou dobu si už nechával růst vousy, které však zatím nenarostly tak hustě, aby vypadaly hezky.

Rybářův syn strčil s odhodlaným výrazem ve tváři pravou ruku do kapsy bundy.

Nůž? Lorin přimhouřil oči. Přece nemůže být takový blázen. Kratičce se soustředil a jeho síly se nabudily. Pravicí zašátral za zády, kde měl připevněnou vlastní dýku.

„Ještě ti něco dlužím, Seskahine,“ pronesl Byrgten poněkud zachmuřeně a vytáhl ruku z kapsy. Držel v ní malý kožený váček.

Lorin se na váček nerozhodně zadíval. „Co je uvnitř? Jedovatí mořští hadi?“

Rybářův syn pomačkal pytlík z obou stran. „Ne, uvnitř není nic, co by ti mohlo uškodit.“ Položil dar na okraj kluzáku, otočil se a odkráčel k malé brance vedoucí do vnitřní části přístavu.

Lorin využil svých schopností, rozvázal jimi poutko a vysypal obsah váčku. Na dřevo kluzáku s cinkotem dopadlo několik mincí. Lorin zpočátku nechápal, co tím chtěl Byrgten dokázat. Ale když kovové plíšky spočítal a zjistil jejich hodnotu, dospěl k částce, kterou měl dlouho pevně vrytou do paměti, dokud vzpomínku na ni nepřekryl pláštík nedávných vzrušujících událostí.

To je přesně cena, kterou Akrar požaduje za okování koně! Rybářův syn si spolu s několika přáteli na něho zhruba před třemi lety počíhal a sebral mu peníze, které chtěl odnést kováři. To, co mu tehdy ukradl, mu dnes dobrovolně vrátil.

Lorin se téměř styděl, že ho napadlo, že by na něj Byrgten mohl zaútočit nožem. A nazval mě Seskahinem, uvědomil si. Má to znamenat, že mě uznal za Kalisstroňana? Zamyšleně pozoroval peníze, potom se zasmál a rozběhl se k Akrarovi, aby mu vrátil peníze, které kovář už dávno považoval za ztracené. Opravdu se všechno obrací k dobrému. Kalisstře a Ulldraelovi budiž vzdán dík.

Urostlý kovář se nemálo podivil, když mu Lorin vtlačil do široké, mozolnaté dlaně peníze. „Zdá se, že snad i tvůj nejzarytější protivník přišel k rozumu, co?“

„Ano,“ Lorin zářil radostí a hned byl zase u dveří. „Rád bych si tu s tebou popovídal, ale čekají na mě jiní.“

„A ten nový nůž, který sis chtěl vykovat?“

Lorin velkoryse mávl rukou. „To má čas. Teď mám v ohni úplně jiné želízko.“

„Jarevrån?“ ušklíbl se Akrar, zatímco nohou našlápl měch, pak vložil do žhnoucího uhlí kus surového železa, aby z něho vykoval podkovu. „Jo, jo, je vidět, že vy dva ještě nejste svoji. To je láska jenom samá legrace.“ Hlava kladiva dunivě dopadla na rudě zářící ocel. Z výhně vylétly jiskry.

„A takové to zůstane napořád,“ zasmál se mladík a vyběhl ven. Jako vždy se hnal jako vítr ulicemi Bardhasdrondy, až dorazil k městské bráně, kde na něj čekala Jarevrån s psím spřežením.

Vlepil jí rychlý polibek a na vysvětlenou ukázal k Rantsilově strážnici. „Hned jsem zase u tebe.“

Krátce zaklepal, vřítil se do milicionářovy služebny a vojensky pozdravil. Potom položil na stůl tornistru se sesbíranými zprávami.

„Aha, Seskahin,“ prohodil velitel městské milice přátelským hlasem. „Jako vždy má naspěch.“ Ukázal rukou ke dveřím. „Muž, kterého jsi dveřmi praštil do hlavy, se jmenuje Hedevare a ten, kterého sis ani nevšiml, je Hørmar.“

Lorin se okamžitě otočil k oběma hostům a se zarudlou tváří se omlouval za svůj až příliš rázný příchod.

„Oba pocházejí z města Kandamokk, které leží na sever od Vekhlathi, a přinesli mi zprávu, že naši sousedé zloději se spolčili s jinými. Otevřeně poskytují přístřeší Lijokiům, kteří dále podnikají různé kroky, aby se jejich plány uskutečnily.“ Návštěvníci přikývli, mírně udiveni skutečností, že milicionář naprosto hovoří otevřeně o tak výbušných novinkách s někým, kdo je napůl ještě chlapec.

K malému shromáždění se připojil Kalfaffel, místní cerêl a starosta, a Lorin cítil, že se v něm vzmáhá jakési vzrušení… jako kdyby patřil k úzkému kroužku vyvolených nebo spiklenců. Požádal Hedevareho a Hørmara, aby mu vylíčili, co zpozorovali.

Kalfaffel plně souhlasil s Rantsilovými domněnkami. „Zdá se, že jsme se příliš brzy radovali z toho, že jsme se těch mořských lupičů zbavili.“ Zapálil si dýmku a usilovně bafal, jako by chtěl místnost dokonale zamlžit. „Za těchto okolností budou Vekhlathiové jen stěží ochotni dodržet lhůtu, kterou jsme jim stanovili.“

„Nařídím posílení cvičení se zbraněmi,“ prohlásil velitel městské milice. „Aby všichni byli neustále varováni a vyzbrojeni. Pokud by se u nás objevili špioni ze sousedního města, tím líp. Aspoň budou vědět, že odsud odtáhnou se zkrvavenými hlavami.“

„A samozřejmě budeme víc než jen vděčni, když budeme mít spojence,“ obrátil se cerêl na muže z Kandamokku. „Naše města už v minulosti často dobře spolupracovala.“

„To je taky důvod, proč jsme tady.“ Hørmar položil na stůl zapečetěný dopis starosty svého města. „Máme svolení uzavřít s vámi spojenectví, které v případě útoku zaručí oběma stranám, že jim druhé město přijde na pomoc.“

Kalfafel si dopis přečetl, podal papír Rantsilovi, který řádky přelétl očima a pak list předal Lorinovi.

Mladý muž plný pýchy nad tím, že se mu dostalo stejných práv a důvěry, musel několikrát pročíst text dopisu, aby plně pochopil smysl jeho textu. „Vypadá to dobře,“ rozhodl s důležitým výrazem ve tváři a podal list Kalfaffelovi.

„Když to říká náš hrdina,“ pousmál se cerêl a připojil pod text svůj podpis a znamení města Bardhasdrondy. Jeden opis si nechal pro sebe, druhý vrátil Hørmarovi. „Budeme si navzájem vyměňovat informace. Momentálně bychom neměli nic podniknout, ale jakmile začnou Vekhlathiové a Lijokiové s viditelnými přípravami na útok, udeříme.“

„Útok je nejlepší obrana,“ přikývl Rantsila na souhlas.

Oba hosté si rychle vyměnili pohledy. „Náš starosta to vidí úplně stejně,“ řekl Hedevare. „Pro jistotu pošleme do Vekhlathi zvědy.“ S těmito slovy se rozloučili a vyšli z místnosti.

„Už slyším Kiurikku,“ pronesl Kalfaffel poněkud unaveně a dosedl na židli nedaleko malých, kulatých kamínek stojících uprostřed místnosti. „Bude z toho vinit sladké hlízy a tím se Ulldrael Spravedlivý znovu stane zloduchem, před kterým naše město už dlouhou řadu let marně varuje.“

„Nevím, jestli by opravdu neměla radost, kdyby tomu skutečně tak bylo,“ odvětil Lorin.

Milicionář si mezitím začal prohlížet knihy protokolů. Brzy udiveně zahvízdal. „Tak přece jen tu něco máme. Ohňová věž číslo jedenáct zpozorovala cizí plachtu.“

„Jedenáctka?“ Cerêl zauvažoval. „To je nejsevernější ze všech. Nejspíš to byli Palestánci,“ usoudil, ale Rantsila nesouhlasně potřásl hlavou.

„Byl to trojstěžník s drhanými plachtami.“

„U všech zázraků Bledé bohyně, co to je drhaná plachta?“ vyptával se starosta a rychleji popotahoval z dýmky. „Jsou u toho nějaké další poznámky?“

„Ne, jenom trojstěžník, ráno, tři proužky po východu prvního slunce, drhaná plachta, rychlá plavba k severu.“

„Nemohlo se stát, že Vekhlathiové nezískali za spojence jenom Lijokije?“ navrhl mladý milicionář. „Nejsou to nakonec Rogogarďané?“

„Ti obvykle mívají jiné, nemotornější lodě. A hlídači na věžích znají rogogardské plachetnice víc než dobře, to mi věř.“ Rantsila listoval dál. „Nedá se nic dělat, musíme té věci věnovat co největší pozornost. Jestli chceme zjistit, jaké sprosťárny naši sousedé plánují, je každá, i ta sebemenší drobnost velice důležitá.“

„Pak bude lepší, když půjdu,“ rozloučil se Lorin.

„Ani slovo o tom, cos tady slyšel, Seskahine,“ napomínal ho Kalfaffel. „Ani před Jarevrån, rozuměl jsi? Stejně to ještě nadělá pořádný rozruch.“

„A ráno bych tě tu chtěl vidět,“ dodal Rantsila, aniž by zvedl nos od poznámek, které mu poslali strážci ve věžích. „Hned jak vyjdou slunce. Budeš učit několik malých skupinek, jak mají bojovat.“

Lorin zůstal stát jako přikovaný. „Já?“

Rantsila si navlhčil prst a obrátil list. „Porazil jsi mě v souboji. Kdo by tedy mohl být vhodnější k tomu, aby muže seznámil se způsoby, jak má bojovat, a pořádně je připravil? Máš takovou kondici, že se ti v tom nikdo nemůže rovnat, zástupce.“

Teď už to pro něj bylo dokonalé překvapení. „Zástupce?“

„Proč opakuješ všechno, co Rantsila řekne?“ usmál se cerêl. „Copak mu nevěříš?“

„Ach, děkuju!“ Lorin pozdravil, rozrazil dveře a vyběhl ven. Hned poté se dveře znovu otevřely a objevil se v nich mladíkův obličej zářící štěstím. „Můžu to druhé někomu říct?“

Rantsila i Kalfaffel současně kývli hlavou na souhlas.

Mladý muž s modrýma očima byl okamžitě zase venku, bylo slyšet rozpustilé štěkání psů a Jarevrånin smích.

„Mám radost, že s ohledem na to, jaké má schopnosti a že je opravdovým hrdinou, zůstal docela normální,“ podotkl cerêl.

„Je to prostě ještě z poloviny dítě. A řekl bych, že je v podstatě moc hodný.“

Starosta mlčel a hlasitě bafal z dýmky. Doufejme, že je to tak.

Dodnes mu pořád ještě nešlo z hlavy to, co se stalo, když se s Lorinem setkal poprvé. Způsob, jakým se na kojenci rozprskla zelená magie jeho ženy Tjalpali a jak žena půl roku poté málem přišla o život, když se snažila vyléčit malé dítě pomocí daru bohyně Kalisstry, ho nikdy úplně nezbavil pochybností nad tím, zda Lorin v sobě nosí opravdu samé dobro. V tom mladíkovi se muselo skrývat něco, co bylo zcela jiné a co bylo v rozporu s jeho skutečnou povahou.

Jenže pole takového druhu magie, o jakou se v tomto případě nepochybně jednalo, bylo příliš nezorané, příliš neznámé. Tak Kalfaffelovi nezbývalo nic jiného než se na chlapce dívat bdělým okem, aby okamžitě postřehl sebemenší změnu v jeho chování. Taková schopnost, co ničí sílu, která lidi léčí a nikomu neškodí, nemůže znamenat nic dobrého. A nechť je k nám Kalisstra milostivá, kdyby se tato schopnost měla obrátit proti nám.

„Čtyři oči vidí více než dvě,“ řekl a sáhl po jedné z knih. „Přece s tím chceme skončit ještě dnes.“

KONTINENT ULLDART, KRÁLOVSTVÍ BARKIDA (NĚKDEJŠÍ TÛRIS), AMMTÁRA (DŘÍVE ZAKÁZANÉ MĚSTO), POČÁTEK JARA 459 P. S.

Pashtak přimhouřil oči a zadíval se vzhůru ke konci obrovského sloupu, který jako osamocený káravý prst ukazoval k modré obloze. Jinak se na tomto místě nenacházelo vůbec nic kromě polorozpadlé dlažby a skromných zbytků základových zdí, připomínajících ulámané pahýly zubů.

Věděl jsem, že to nebude jednoduché, povzdechl si a spustil ruku se starým plánem, který si půjčil ze sbírek v knihovně. Právě na tomto místě se měl nacházet Sinuredův úplně první chrám. A právě zde měla být, podle poznámek neznámého písaře, v kamenném sarkofágu ukryta jedna ze dvou nejmocnějších zbraní na kontinentu.

Jenže palác už neexistoval, stavitelé Zakázaného města ho museli v průběhu více než čtyř set let rozebrat kámen po kameni.

Sarkofág se přece obvykle ukládá do katakomb, říkal si Pashtak v duchu.

Rychle se rozhlédl, jestli je v této odlehlé části města zcela sám. Potom začal ve zbytcích nádherné budovy pátrat po místu, kde býval vstup do sklepních prostor. Čichal ke každé škvíře v zemi, jestli mu snad čich neprozradí, odkud vychází zatuchlý vzduch z podzemní krypty nebo něčeho podobného. Ale všude cítil jenom obyčejnou hlínu, tu a tam – ke své značné nelibosti – také moč některého ze svých prostoduchých příbuzných, který tímto způsobem archaicky uplatňoval nárok na své teritorium.

Po více než dvou hodinách, kdy ho přemohla lovecká horečka natolik, že přestal vnímat čas, byl za svou námahu odměněn. V blízkosti posledních výběžků dřívějších bažin narazil na zcela jiný pach, než jaký vydává obyčejná půda. Rychle si vyhledal nástroj v podobě starého, zlomeného meče, škrábal jím ve škvírách a tak je uvolnil. Pach zesílil.

Říkal tu někdo něco? Pashtak zasunul zbraň jako páčidlo mezi kamenné desky, které přicházely v úvahu, a vší silou se zapřel do jílce. Když vyškrábal poslední zbytky sil a pořádně se do zbraně opřel, stará čepel se nebezpečně ohnula a praskla.

S kletbami na rtech dopadl na zem vedle zlomené zbraně, jílec přitom držel v ruce. Na jedné straně si roztrhl šaty. Zatraceně!

Ozvalo se zaskřípění.

Poslední zbytky hlíny mezi spoji najednou odpadly, kamenné desky se pod inkvizitorem náhle prohnuly, zešikma se do sebe zaklínily a pak se propadly do neznámé hlubiny.

Pashtak se neodvažoval nadechnout. Ale smrdutý zápach, který se k němu zespodu vznášel, ho štípal v nose. Nepomohlo, že si nos několikrát promnul, podráždění se vybilo v mohutném kýchnutí. Téměř okamžitě se země rozevřela a zlostně vrčící inkvizitor proletěl otvorem do černé tmy.

Tvrdě dopadl na zem, další kamenné desky s rachotem dopadly napravo a nalevo od něj a minuly ho jenom o vlas. Pashtak zalapal po dechu, převalil se a zvedl se na nohy. Žluté oči s červenými zorničkami rychle přivykly kalnému příšeří. Ve vzduchu kolem něj se vznášel prach a třpytil se v záři denního světla, dopadajícího vzniklým otvorem dovnitř.

Je to snad něco jako stará kanalizace?

Půlkruhovitá chodba byla v obou směrech po několika krocích zasypaná, hromady suti znemožňovaly další průchod.

Pach zatuchliny pocházel z maličké, téměř vyschlé strouhy, v níž byly tu a tam vidět zbytky zapáchající kapaliny, kterou Pashtakovy podrážděné smysly identifikovaly jako výkaly. Až Shui uvidí moje róbu a ucítí, jak páchne, asi mě zabije. Pashtak, jemuž se odporem zvedal žaludek, se opřel o zeď z pálených cihel.

Zvuk uvolňujícího kamení mezitím dokázal rozlišit velice dobře, a proto ho onoho nešťastného dne nijak neudivilo, když se opět ozval. S rachotem se po zádech zřítil spolu s částí vyzděné příčky do další místnosti.

Zaúpěl, vstal ze země a rozhlédl se.

Tentokrát ho prozřetelnost zřejmě vedla správným směrem. Propadlá zeď ho dopravila do klenutých prostor, které mu připadaly obrovské, a pravděpodobně svého času představovaly část původního paláce, kde se uskladňovaly zásoby.

Inkvizitor zavětřil a pomocí čichového orgánu začal pátrat v místnosti, z níž vedlo vzhůru široké schodiště, které však bylo rovněž zasypané haldou sutin. Místo drahocenností a proviantu, které zde bývaly v minulosti uloženy, našel pouze hromady prachu. Pashtak neobjevil nic, co by mu mohlo jakýmkoliv způsobem pomoci.

Poněkud zklamaně, protože se už viděl, jak v ruce drží drahocenný, zvláštní meč, vyšel z místnosti, protlačil se otvorem do chodby z pálených cihel a zvedl hlavu.

Je to nejmíň pět kroků, odhadoval vzdálenost k povrchu. Bude potřebovat kupu kamení, aby si z nich vystavěl rampu, která bude tak vysoká, že z ní bude moct překonat poslední zbytek cesty jedním odvážným a dalekým skokem.

Inkvizitor se sklonil a chtěl začít s prací, když sluneční světlo na okamžik zatemnil prchavý stín.

Rychle se zvedl, otočil se a pohlédl k otvoru. Denní světlo ho oslepilo natolik, že skoro nic neviděl. „Hej, tady dole někdo je! Mohl bys mě odsud vytáhnout?“

„Okamžik,“ uklidňoval ho shora mužský hlas. „Už jsme se začali starat, jak ti pomůžeme.“ Zazněl mnohohlasý smích.

Pashtak instinktivně uskočil a protáhl se dírou ve zdi z pálených cihel zpátky do vedlejší místnosti.

Průchod okamžité poté zakryla masa kamení a polámané části nosného pilíře, zvedl se šedý oblak prachu a špíny, který Pashtaka zahalil ze všech stran. Inkvizitor si zakryl tlapami plochou, kostnatou lebku a čekal, dokud se randál neuklidní.

Už zase ti Tzulánci. Rozkašlal se, potom se zvedl na nohy. Teď je z toho opravdu něco více než obyčejná osobní záležitost, holé kůže! Na druhé straně mu pokus o atentát dokázal, jak blízko se dostal k pravdě. A že Ammtára za žádnou cenu nesmí padnout do spárů těch šílenců. Nejdříve si však musí odsud najít nějaký východ, a sice takový, před kterým nebudou číhat žádní Tzulánci. Jenom stěží mohl předpokládat, že se spokojí s tím, že ho zasypou kamením a budou si myslet, že je mrtvý. Bude muset být velice, velice opatrný. Kde jenom vězí Lakastre, když je jí opravdu zapotřebí?

V záchvatu šibeničního humoru se na zkoušku opřel o stěnu na jiném místě klenuté chodby. Zeď však vydržela. Taky by to bylo až moc krásné.

Když udělal první krok dopředu, propadla se pod ním zem.

A potřetí onoho dne musel Pashtak připustit, že osud vedl jeho kroky směrem, který považoval za správný.

Otupěle se narovnal a opatrně se osahával. Zdálo se, že kromě droboučké ranky nad pravým okem a bolavého pravého zápěstí přečkal pád vcelku ve zdraví.

Zavrčel a vstal. Už nikdy nepůjdu nikam sám a nikdy se o nic neopřu, přísahal si v duchu.

Nezřetelně rozeznával nad sebou místo, kde se strop propadl. Ze všech stran však byl obklopený deseti velkými, čtvercovými kamennými schránami.

Sarkofágy! Pashtak potěšeně zafuněl, rozčílení bylo příliš velké. Tak se všechny ty pády nakonec přece jen vyplatily.

Ale dřív než začne pátrat po mocné čepeli, zjistí, kudy se z krypty dostane ven. Schodiště do horního patra se sice i zde propadlo, ale z krytu jednoho ze sarkofágů si postaví rampu. Tentokrát před každým krokem, který učinil, pečlivě prozkoumal podlahu.

Naplněný radostným očekáváním se přiblížil k prvnímu z impozantních sarkofágů. Ve tmě nedokázal pořádně rozpoznat jemnosti reliéfu, ale prsty mu prozradily, že si s jeho ztvárněním dal sochař velkou práci. Při nějaké pozdější příležitosti se sem vrátí s pochodní a několika společníky, aby si tu nádheru v klidu prohlédli.

Kousek po kousku odsouval těžký kryt stranou. V rakvi ležela mumifikovaná mrtvola muže ve zbroji, prsty jeho kostry svíraly jílec meče. Holá kůže, usoudil Pashtak při pohledu na kosti, které by dnes už určitě nikomu nechutnaly.

Začichal ve vnitřku sarkofágu, jestli tam neobjeví podezřelé pachy. Ale po tak dlouhé době ucítil pouze prach a starý, mírně zrezivělý kov. Co když je to ona? Mohla taková zvláštní čepel časem zrezivět? Uchopil meč a použil ho jako páčidlo k otevření dalších sarkofágů.

Ve všech spočívali válečníci v těžkých, neznámých zbrojích. Jejich zbraně však nevykazovaly, alespoň podle inkvizitorova názoru, žádné zvláštnosti. Tušil, že jeho pátrání nebude ještě dlouho u konce. A před tím nikomu neukáže, co objevil.

Nespokojeně zavrčel, s námahou zvedl kryt sarkofágu a dostrkal jej ke zdi. Opřel ho o stěnu tak, aby po něm mohl vyšplhat k východu z krypty. Meč vzal s sebou. Rezavý, nebo ne, bude se hodit, aby se s ním mohl bránit Tzuláncům. Po chvilce stál před šikmými kamennými dveřmi, které sice rozevřel, ale musel k tomu vynaložit všechny síly.

V naprosté temnotě tápavě kráčel strmou chodbou vzhůru, až dorazil k dalšímu zasypanému místu. Tam jeho cesta končila.

Pashtak se vědomě přinutil zachovat klid, neboť v něm klíčil strach, že v chodbě pomalu, ale jistě zemře hladem a žízní. Narůstaly v něm obavy, že v takovém rozpoložení nedokáže rozumně uvažovat.

Rozčíleně čmuchal kolem sebe, pozorně vyhledával sebemenší odchylku ve zvětralém vzduchu. Pokud se ve všem nemýlil, odněkud k němu doléhal jemný závan čerstvé trávy.

Osahával stěny a narazil na maličkou dírku, kterou zvenčí téměř nepozorovatelně vnikal dovnitř vzduch. Nejspíš se tam prohrabala myš nebo nějaké jiné maličké zvíře.

Mečem, který našel v kryptě, rozšířil objevený otvor. „Kdybych věděl, co všechno na mě bude čekat, nikdy bych tu funkci nepřijal,“ zanadával a zabořil čepel do hlíny.

* * *

„Podívej, jak táta vypadá, je špinavý jako prase,“ jásal Pashtakův druhý nejmladší potomek nadšeně a tím k němu obrátil pozornost ostatních dětí. Ty ho se smíchem obklopily a ukazovaly na roztrhanou róbu, na níž se nedalo poznat, jak předtím vypadala.

„On nejenže tak vypadá,“ zazněl z kuchyně Shuin ledově chladný hlas, „on tak i páchne.“

Zatraceně, hněval se Pashtak, který se chtěl někde ve vší tajnosti převléknout. Nepočítal však s bdělostí svých potomků. „Prováděl jsem pátrání,“ pokoušel se ospravedlnit a vyloudil z hrdla bručivý tón, který měl ostatní uklidnit.

„Aha, takže se z tebe stal inkvizitor kanálů?“ prohodila jeho družka uštěpačně a objevila se ve dveřích. Když Pashtaka spatřila, musela se ke všemu ještě dát do smíchu. Šaty měl celé od hlíny, jeho róba připomínala spíš než cokoli jiného pár narychlo sešitých hadrů.

Když Shui postřehla, že je Pashtak zraněný, vloudil se jí do očí ustaraný výraz. „Co se stalo?“ Postavila nejmladšího člena rodiny na zem a věnovala se jeho ranám. „Strčíme tě do bylinkové lázně.“

„To nic není,“ zlehčoval zranění inkvizitor, jemuž bylo nepříjemné, že si ho všichni tak pozorně prohlížejí.

„Vypadáš, jako by si nějací žrouti z tebe udělali hračku a pak tě vlekli čerstvě pohnojeným polem.“ Shui zůstala neoblomná a dostrkala ho za dům, kde stála velká dřevěná bečka.

Zatímco se Pashtak, obklopený chichotajícími se dcerami a syny, s rozpačitým broukáním svlékal, připravovala jeho družka lázeň. Nalila do bečky horkou vodu, pak k ní přidala studenou. Trochu studené vody vychrstla na inkvizitora, kterému nečekaná sprcha málem vyrazila dech.

Shuiny ruce ho však okamžitě šouply do vany a pustily se do patřičné masáže. Pashtak okamžitě začal příst blahem a se zavřenýma očima se oddával pocitům libosti. Bylinky se postaraly o ostatní.

„Přišel jsem na novou stopu a dostal se v řešení záhad kousek dál,“ pronesl mírně hrdelním hlasem.

„Záhad?“ opakovala po něm Shui poplašeně. „Copak ti nestačí všechny vraždy, které máš objasnit?“

„Ach, ty jsou prakticky vyřešené,“ odpověděl, přičemž ho začínala zmáhat ospalost. „Ale já jsem na stopě věcem, které jsou mnohem větší než pár mrtvých holých kůží.“

„Nemluv před dětmi o lidech tak přezíravě,“ napomenula ho Shui a nehty jejích prstů se mu varovně zabořily do zátylku.

„Tak jsem to nemyslel. Chtěl jsem tím jen říct, že…“ Otevřel oči a podíval se na hejno svých dětí, které se rozestoupily kolem bečky a pozorně čekaly na nějakou napínavou historku. Já jim tu vyprávím tajné věci, a jestli si nedám pozor, bude to hned zítra vědět celá Ammtára. „Dělejte, utíkejte si hrát, malí žvanílkové,“ zaháněl je s předstíranou vážností a postříkal je vodou.

Právě to byl signál, na který většina jeho drobotiny toužebně čekala. Než je Pashtak mohl podruhé postříkat, dobyli tři z jeho potomků s radostným kvičením bečku, zatímco ostatní se chopili kbelíku a začali na otce mohutně útočit.

Shui malíčkem zvedla róbu a s odporem si ji ze všech stran prohlédla. Bez dlouhého uvažování se rozhodla přenechat ji plamenům domácího krbu.

Její druh za ní klesl s hlasitým bubláním pod hladinu. Děti neznaly únavu a znovu a znovu polévaly otce studenou vodou, dokud se Pashtak nedal na útěk a nepřenechal bečku vítěznému potomstvu.

Poté co si narychlo oblékl čisté šaty, dokončil s největší pečlivostí práci na zfalšované zprávě, určené předsedovi Shromáždění pravověrných. Pozměnil i tajné poselství, zasunul dopis do koženého pouzdra a vydal se na cestu k Leconucovi.

„Do večeře jsem zase zpátky,“ zakřičel a pospíchal ven.

Jako vždy si užíval cestu městem, v němž naplno tepal život.

Lidé z okolí se nyní čím dál častěji odvažovali přijít do Ammtáry, a už s ohledem na neustále se lepšící vztahy s holými kůžemi a zvolna klíčící víru, že obě skupiny obyvatelstva mohou v klidu a přátelství žít vedle sebe, nehodlal inkvizitor dopustit, aby Tzulánci, kteří nejspíš zcela přišli o rozum, zvrátili stav věcí k pravému opaku. Zpráva Leconucovi, již sám pozměnil, mu poskytne obrázek o tom, jak velká je loajalita těch zaslepenců k novinkám, které jim podstrčí – a jak velká je jejich oddanost Spálenému bohu, kvůli němuž Tzulánci páchali všechny ty bezohledné vraždy.

Jeho zorničky byly velice citlivé na světlo. Když ho do nich bodl pronikavý záblesk, zavrčel a zaclonil si oči rukou. Naleštěná žulová koule, vztyčená na vrcholku osmihranné sloupovité konstrukce na počest Spáleného boha, odrážela záři sluncí pronikavěji, než by to dokázalo zrcadlo. Mohly jí konkurovat nanejvýš diamanty nebo vybroušený křišťál.

Až přijde léto, všechny nás oslepí, odhadoval inkvizitor a kráčel dál a pevně upíral zrak na budovu, v níž se scházelo shromáždění. Vstoupil dovnitř a rychle prošel spodními místnostmi, aby se bez okolků dostal k předsedovi.

Leconuc zvědavě vzhlédl, když nečekaný návštěvník vtrhl do jeho pracovny.

Pashtak si dával pozor na sebemenší hnutí mysli, které v Tzuláncově tváři postřehl, zdálo se však, že předseda má z jeho přítomnosti radost. „Nic neříkej… chceš mě seznámit s výsledky svého dlouhého vyšetřování, že ano?“ Muž se zaklonil, opřel se a ukázal na židli. „Je totiž pomalu na čase. Nejpozději od událostí v knihovně by ti mělo být jasné, do jakého nebezpečí tě práce inkvizitora přivedla.“ Vytáhnul z psacího stolu druhou sklenici, naplnil ji vodou a podal návštěvníkovi. „A jestli tě ti pachatelé – bez ohledu na to, kteří to jsou – jednoho dne dostanou, nebude nikdo vědět, co se vlastně v Ammtáře děje.“ Leconuc mírně sklonil hlavu. „Nový inkvizitor, nové vyšetřování, noví mrtví a pravděpodobně brzy zase další mrtvý inkvizitor.“

Pashtak zavětřil směrem k inkvizitorovi a snažil se, aby to působilo co nejméně nápadně. Marně však v něm hledal nervozitu nebo rozčílení, Leconuc působil naprosto uvolněným dojmem. Rovněž se zdálo, že ho nijak nepřekvapilo, že on, Pashtak, stále ještě žije, a to i poté, co na něj v kanále zaútočilo několik Tzulánců.

„Řekněme, že už to nepotrvá dlouho,“ vykroutil se diplomaticky z tísně. Aby obrátil předsedovu pozornost jiným směrem, natáhl k němu ruku s koženým pouzdrem. „To mi během vyšetřování padlo do rukou. Objevil jsem na okraji cesty mrtvého jezdce, kterého už někteří z mých soukmenovců začali porcovat.“ Když postřehl mužův vyděšený pohled, musel se ušklíbnout a v mohutných čelistech mu zasvítily řady špičatých zubů. „Ne, ne, Leconucu. Podle toho, co jsem objevil, se kůň i jezdec zřítili na zem. Oba si při pádu zlomili vaz. Moji příbuzní využili nečekané příležitosti, nic jiného v tom není.“

„Dokud se spokojí jenom s mršinami,“ dodal Tzulánec s mírnou úlevou, pak se ale zarazil, když na pouzdře postřehl porušenou pečeť.

„To tím pádem,“ vysvětloval inkvizitor a musel si dávat pozor, aby mu přes rty nevyklouzly žádné zrádné zvuky, které by ho usvědčily ze lži. „Museli spadnout v plném trysku.“

Leconuc vytáhl dopis, přečetl si řádky a odložil papír na hromádku jiných dokumentů. „Není to nic důležitého,“ poznamenal, když si všiml inkvizitorova pohledu. „Pouze výraz radosti jednoho přítele ve víře v Ulsaru. Katedrála tam musí dělat obrovské pokroky.“

„Ale to není nic ve srovnání s tím, co jsme dokázali my.“ Pashtak se zvedl a předstíral, že má ještě plno práce. „Omluv mě, Leconucu, ale povinnost volá. Jestli všechno proběhne tak, jak si myslím, podám zanedlouho shromáždění výslednou zprávu.“

„Nebo budeš brzo mrtvý,“ prohlásil předseda ustaraně. „Poděl se s námi o to, co jsi zjistil, už jenom pro vlastní ochranu, Pashtaku. Mrtvý nebudeš obyvatelům Ammtáry k užitku.“ Rovněž se zvedl a přešel ke druhým dveřím. „Brzy na shledanou.“

Inkvizitor předstíral, že i on vychází z místnosti ven, protahoval však odchod tak dlouho, dokud Leconuc nezmizel.

Rychle pospíchal k jedné z velkých skříní, stojících u zdi, a vtěsnal do ní svou podsaditou postavu. Úzkou škvírou vykukoval ven a čekal, co se stane. Na mysli mu vytanuly nepěkné vzpomínky na sklep v Hnědopolí.

Po chvilce se Tzulánec vrátil a za jasného dne zapálil svíčku.

Ha! pomyslel si Pashtak triumfálně, cítil, že se jeho podezření potvrdilo. Přesto by byl raději, kdyby tento dle jeho názoru spíš umírněný stoupenec Spáleného boha stál na jeho straně.

Předseda vzal do ruky hromádku dopisů, záznamů a podkladů a pečlivě ji uspořádal. Tu a tam podržel některý papír v ruce o něco déle, zarazil se při čtení, něco zamumlal nebo se občas ušklíbl. Nakonec uchopil zprávu, kterou mu Pashtak přinesl.

Jenže místo toho, aby přiložil dopis ke svíčce, položil ho před sebe a začal kramařit v zásuvce. Z voskovaného plátna vybalil maličký čtvercový předmět, popadl tenoučký nůž a se slavnostním gestem položil předmět na čepel, kterou držel nad plamenem. Po několika okamžicích začal ze substance stoupat uzoučký pramínek kouře, po místnosti se šířila vůně pryskyřice.

Leconuc se rychle předklonil a vydatně inhaloval výpary, dokud poslední kousek vařící hmoty nevyschl a nezměnil se v nevzhlednou černou skvrnu.

Předseda se zasněně usmál, se spokojeným povzdechem se opřel a užíval si nastupujících účinků omamné látky.

To přece nemůže být pravda! Pashtak jenom nechápavě zíral. Už teď odpoledne propůjčuje svému mozku křídla. Tyhle holé kůže.

Dveře se rozlétly a dovnitř vstoupil nenápadný tajemník s rukama plnýma knih a foliantů a s psací podložkou. Položil celý náklad na Leconucův stůl.

Předseda unaveně ukázal na rozprostřené papíry. „Roztřídit, jako vždy,“ nařídil. „A potom běž domů.“

Muž se uklonil a uposlechl výzvu. Odešel stejně rychle, jako přišel. Pashtak měl dojem, že ze svého úkrytu zahlédl, jak tajemníkovi přelétl při pohledu na dopis z Ulsaru po tváři úlevný úsměv.

Z toho vyplynula poněkud pozměněná varianta jeho teorie o spiknutí. Aby si ji potvrdil, musí sledovat tajemníka.

Předsedovi spadla víčka, v obličeji se mu objevil blažený úsměv, tiše si pobrukoval nějakou písničku a šeptal ženská jména.

Pashtak se zhluboka nadechl. Tak tiše, jak jen dokázal, otevřel skříň, vylezl z ní ven a plazil se po podlaze, aby se schován za psacím stolem propracoval ke dveřím, jimiž druhý Tzulánec vyšel ven. Skoro dosáhl cíle.

„Pashtaku, to jsi ty? Co chceš?“

„Ach! Kdo? Já?“ Inkvizitor zůstal stát jako přikovaný. „Já tu vůbec nejsem. Jsem jenom výplodem tvojí fantazie, Leconucu,“ pronesl uklidňujícím tónem a stiskl kliku. „Jsem výplodem tvého omámení.“ Rychle vyklouzl ven a zavřel za sebou dveře, aby Leconuc nestačil vyrukovat s dalšími otázkami.

„Ach tak,“ zabručel předseda pomalu. To se mi stalo už několikrát. Měl bych s tím přestat…

Inkvizitor však po čichu sledoval tajemníkovu stopu, popoháněl ho lovecký instinkt. Došel do vyššího patra, kde zahlédl, jak tajemníkův oděv mizí ve dveřích vedoucích do archivu. Tiše se k nim připlížil a vešel dovnitř. Schován za policemi pozoroval, jak muž svědomitě ukládá písemnosti k aktům.

Pouze nejnovější zprávu si nechal v ruce. Posadil se ke stolu a udělal její opis, který po půlhodině práce rovněž vložil do jednoho z pořadačů a přichystal se k odchodu.

Nyní začalo pronásledování napříč Ammtárou, při němž Pashtak brzy pochopil, že Tzulánec zcela jistě nemíří domů. Inkvizitor využil každý roh nějaké budovy, každičký kousek stínu, aby se chránil před náhodným odhalením. Tajemník nakonec vstoupil do jednoho malého domku.

To ti taky nijak nepomůže. Pashtak vyšplhal po vnější zdi, která byla naštěstí postavená z hrubých kamenů a nabízela jeho mocným rukám dost míst, kde se mohl opřít.

Opatrně se plazil po doškové střeše ke komínu a přitiskl ucho k otvoru. Doléhal k němu zvuk několika hlasů, jeden z nich patřil Leconucovu tajemníkovi.

„Bylo taky na čase, že se konečně ohlásili,“ zazněl něčí nevrlý hlas. „Už jsem si říkal, že na nás zapomínají, když se teď staví nová katedrála.“

„Přitom by se centrum Tzulanových věřících mnohem lépe vyjímalo v Ammtáře než v Ulsaru, ten má kromě katedrály s bohem jen málo společného,“ dodala nějaká žena nakysle. „Měli bychom konečně převzít moc a sesadit to směšné shromáždění. Naši umírnění spoluvěřící mi tím svým bratříčkováním se se stvůrama a věčnými kompromisy lezou pěkně na nervy.“

„Nejlepší by bylo hned je obětovat,“ opravil ji někdo třetí s úsměvem, ostatní se k němu přidali.

„Už to mám,“ ohlásil tajemník. „Ale nebude se vám to líbit.“

„Přečti to nahlas,“ dorážel jakýsi mužský hlas.

„Tzulan, který se čím dál víc zjevuje na obloze, nám seslal znamení. Spálený bůh nám uložil, že až budou měsíce ve shodě, mají být v našem užším kruhu obětováni během nočního chrámového ceremoniálu Tzulanovi všichni prostí věřící. Obětní rituál má osobně provést nejvýše postavený člen v kruhu věřících. Tím, že za něj položíte vlastní život, prokážete Spálenému bohu nejvyšší čest. Konejte, neboť na tom závisí úspěch naší věci. My jsme připraveni.“

Zavládlo zaražené mlčení.

No, to se divíte, co? radoval se na střeše Pashtak a nezvučně se zasmál. Zabíjet lidi je možná snadné, ale když máte položit za Tzulana vlastní život, hned je vám z toho úzko, že, vy zbabělí vrazi?

„Inu,“ prohodil jeden z mužů zamyšleně. „Já nevím, ale… znění tohoto dopisu vypadá jinak, než jaké znám z ostatních zpráv.“

„Máš strach položit za Tzulana život,“ obořila se na něj žena tvrdě. „Já mu rozhodně s radostí předám svoji energii, aby mohl v pravé podobě vkročit na Ulldart a zahájit zde svou vládu.“ Sklidila nezřetelný souhlas.

Inkvizitor vycenil zuby. Tak je to správné.

„Abych pravdu řekl, nic bych neudělal raději, než se na počest Spáleného boha odevzdal smrti,“ pronesl tajemník, „ale sdílím Wulfrimovy pochybnosti. A neměli bychom zapomínat, že ten inkvizitor strávil spoustu dní hrabáním se ve starých knihách. Tuhle zprávu sám osobně předal Leconucovi.“

„Pravděpodobně by trvalo moc dlouho, než bychom z Ulsaru dostali potvrzení téhle zprávy. Shoda měsíců nastane za necelé dva týdny,“ vmísila se žena opět do řeči. „Můžeme si dovolit odepřít Tzulanovi své životy?“

„Tak počkej…“ řekl jeden z mužů překvapeně. „Inkvizitor žije? Myslel jsem si, že jsme ho pohřbili ve zříceninách.“

„To je čím dál lepší,“ vykřikla žena nahněvaně. „Pouštíš se na vlastní pěst do akcí, aniž bys to předtím s námi projednal.“

„Naskytla se vhodná příležitost,“ oponoval pokáraný. „Musí být spolčený s Ulldraelem, jinak by z našich úkladů nemohl pokaždé tak snadno vyváznout.“

„A to ho jenom utvrzuje v dalším pátrání, ty blázne!“ vynadala mu žena. „Tebe neobětujeme, tvoje smrt by byla urážkou.“

Kroužek spiklenců mlčel a přemítal, jak problém vyřešit.

„Prostě tomu Pashtakovi ukážeme, zač je toho loket,“ promluvil tajemník.

„Jako bychom to už několikrát nezkusili,“ zasmál se někdo neradostně. „V boji musí být hotová bestie. Když pomyslím na naše lidi v knihovně, můžu vás jenom varovat před tím, aby na něho někdo znovu zaútočil.“

Já taky, řekl si v duchu Pashtak.

„Ne, takhle ne,“ bránil se tajemník. „Záleží mu na rodině. Jestli se zmocníme jednoho nebo dvou z těch jeho harantů, pak ho budeme moct pěkně vyzpovídat a donutíme ho, aby se nám podřídil do doby, než v Ammtáře převezmeme moc. Tímto způsobem dosáhneme více než všemi pokusy o atentát.“

Inkvizitor se nedokázal včas ovládnout. Z hrdla se mu vydralo nebezpečné zachrčení a komínem dolehlo až dolů.

Spiklenci se okamžitě odmlčeli a napjatě naslouchali.

„To je jenom vítr,“ uklidnila žena po chvíli vyplašené společníky. „Navrhuji, abychom postupovali podle plánu našeho přítele. Zítra si chytneme jednoho z jeho harantů a zanecháme mu zprávu. Všechno ostatní naplánujeme později, až dostaneme odpověď.“

„Máš k naslouchání u komína nějaký důvod?“ zazněl Pashtakovi za zády jemný hlas. „Jsi na stopě těm vrahům?“

Polekaně se zprudka otočil, přičemž vytrhl z okraje komína malý kamínek. Částečky malty se snášely komínem dolů. Tzulánců se zmocnila panika.

Lakastre dřepěla nedaleko za ním a s úsměvem se na něj dívala. „Nechtěla jsem tě vyděsit, inkvizitore.“

Pashtak tiše zaklel. Dole se rozrazily dveře, vyhrnuli se z nich Tzulánci a rozběhli se každý jiným směrem. „Potřebuju tvoji pomoc,“ obrátil se na ženu s prosbou. „Chtějí ublížit mojí rodině.“

Zorničky ženiných očí zaplály jasně žlutou barvou. „Je jich sedm. Já si vezmu na starost těch pět, kteří vyběhli předními dveřmi, ty převezmeš ostatní.“ Řezáky se jí vlhce zaleskly. „Pomáhat ti se pro mě pomalu stává hlavním povoláním. Ale je velice výnosné. A ty mi něco dlužíš.“ Mohutným skokem dopadla na zem a pustila se do pronásledování spiklenců.

Pashtaka nehryzalo svědomí z pomyšlení, že pověsil Tzuláncům na krk ztělesněnou živou smrt. Teď si musel sám pospíšit, než ztratí pach obou zbylých vrahů.

Inkvizitor polapil jak tajemníka, tak i ženu. Oba se okamžitě vzdali, když zpozorovali, kdo jim je v patách. Jako bojovník musel mít legendární pověst.

Svázal je a přivolal jednu z patrol „nenasytů“. Strážní popadli obě holé kůže, strčili si je do podpaždí a jako loutky je odnesli do vězení. Pashtak si pro jistotu zase vzal od tajemníka upravený dopis a uložil ho v domě spiklenců, aby si ho mohli přečíst i další Tzulánci. Jestli oba zajatce pořádně vyslechne, vypáčí z nich další jména.

Jeho naděje se však nenaplnily.

Tajemník i neznámá žena leželi příštího dne ráno ve svých celách mrtví. O hrany vyčnívajících kamenů si prořízli tepny a vykrváceli.

O zbylých pěti spiklencích se Pashtak také nic nedoslechl. Ani ho to příliš neudivilo.

Hluboko v srdci pociťoval úlevu. Když ráno vstal a přitiskl k sobě své dcery a syny, ukápla mu z koutku oka slza. Nikdo z rodiny pořádně nevěděl, jak si má jeho podivné chování vysvětlit.

Od hlídačů ve vězení si vyžádal slib naprosté mlčenlivosti. Stejně tak i „nenasytům“, kteří odtransportovali zajatce do vězení, udělil krátké kázání o případných následcích, pokud by žvaněním ohrozili jeho misi.

Potom se vydal na nepříjemnou cestu za Leconucem, kterému jako jedinému v Ammtáře plně důvěřoval. Samozřejmě s výjimkou Shui, a přestože to zní velice podivně, i Lakastre.

II.

KONTINENT ULLDART, VELKOŘÍŠE TARPOL, PROVINCIE GRANBURG, HLAVNÍ MĚSTO GRANBURG, JARO 459 P. S.

Aljaša Radka Bardri¢ová vyskočila ze židle tak rychle, nakolik jí to její stav dovolil, a s třesoucíma se rukama si znovu přečetla zprávu, kterou jí posel právě doručil z hlavního města.

Je tedy opravdu mrtvý. Ten zatracený bastard je na onom světě. Teď nadešel čas, abych se vrátila do Ulsaru.

Posadila se k oknu pracovny, světle zelené oči přelétly okolní střechy a zadívaly se do dálky, jako by tam dokázala rozpoznat siluetu hlavního města. Bude to triumfální průvod. A všechny své takzvané přátele, kteří mě nechali na tomhle příšerném místě tak strádat, naučím, co je to strach. Spolu se Zvatochnou a Govanem budu vládnout říši.

Se zlomyslným úsměvem zmačkala dopis a vhodila ho do ohně.

Nevěřila v možnost, že by panovníka zavraždili ze zálohy Kensustriánci. Aljaša velice dobře tušila, komu její manžel vděčí za náhlou, zcela nečekanou smrt. Jenom mě trochu udivuje, že Mortva provedl to, co mi tak dlouho sliboval, právě v tuhle dobu.

Zamyšleně si přejela rukou po břiše, které se pod bílými, rafinovaně střiženými sametovými šaty téměř nepostřehnutelně zakulatilo.

Nový život v ní postupně dozrával. Pouze této okolnosti vděčila za to, že vůbec ještě měla hlavu na krku. Hrozná škoda, že tě nemůžu použít proti tvému otci. Ale mě už něco napadne, určitě tě budu moct k něčemu využít.

Aljaša se zvedla a přešla k sekretáři, aby napsala několik dopisů šlechticům v Ulsaru. Chtěla uvědomit rodiny mocných a bohatých šlechticů o svém brzkém návratu.

V tu chvíli objevila druhou, menší obálku, na kterou v rozrušení a nadšení nad obsahem první zprávy úplně zapomněla.

Otevřela obálku a hned u oslovení a na prvním řádku rozpoznala rukopis své dcery.

Nejmilejší matko,

jak jste se zajisté již dověděla, zákeřné úklady Kensustriánců přivodily Vašemu manželovi smrt. Nechť je Ulldrael Spravedlivý milostivý k jeho duši.

Národ i my, jeho a Vaše děti, jsme plni smutku.

Víme, že Vy pravděpodobně nepociťujete bolest ve stejné míře jako my a nebudete ji chtít dát najevo.

Govan proto rozhodl, že nejprve zůstanete na místě, kde jste, dokud lid nepřekoná ránu, kterou mu zasadila kabcarova smrt.

Váš syn usoudil, že by nyní, tak brzy po skonu oblíbeného panovníka, nebylo moudré přivést Vás, tedy osobu, která se prokazatelně pokusila kabcara zabít, zpátky do hlavního města. Rozrušený lid by si mohl toto gesto nesprávně vyložit.

Mějte prosím pochopení pro tento postup, nejmilejší matko, a to i s ohledem na svou vlastní bezpečnost. Chátra by si mohla chtít vybít na někom hněv a ublížit Vám.

Přinejmenším já se už nemůžu dočkat chvíle, kdy Vás navštívím, což rozhodně hodlám v nejbližších měsících učinit.

Govan uvolnil omezení platná pro Vaše domácí vězení. Nyní smíte psát dopisy a přijímat návštěvy, pokud budete chtít. Váš měsíční rozpočet byl zvýšen na 600 vasleců a můžete si svobodně vybrat služebnictvo. Dvůr převezme náklady. Guvernér Granburgu byl v tomto smyslu zevrubně instruován.

Já sama se budu dále snažit přesvědčit bratra, aby Vás povolal zpátky dříve, než jak dosud předpokládá, abychom mohli společně vládnout Ulldartu a všemu, co ještě k němu může přibýt.

Vydržte, nejmilejší matko. Už to nebude trvat dlouho.

Vaše milující a Vás si velice vážící

Zvatochna

Aljaša zírala na řádky se smíšenými pocity.

Na jedné straně dokázala pochopit oprávněné námitky, na druhé ale pevně počítala s tím, že se co nejdříve vrátí ke dvoru.

Zklamaně dosedla na židli a zadívala se do prázdna, zatímco v duchu hledala jinou možnost, jak svou situaci vyřešit.

Nabídnu jim, že přicestuji ve vší tajnosti a nechám tady dvojnici, rozhodla se. Aspoň bych pak byla v blízkosti těch dvou a mohla se tak lépe podílet na vládě.

Plná elánu napsala několik řádků, v nichž dětem nastínila svůj návrh. Energickým gestem zapečetila dopis znakem Kostroma, přestože jí manžel odebral titul „vasruca“.

Ozvalo se zaklepání na dveře a do místnosti vstoupila němá a hluchá hospodyně Natalja, aby jí podala odpolední čaj.

Ukázalo se, že konverzace se služebnou je mimořádně obtížným úkolem. Pomocí strohých gest se někdejší kabcaře podařilo vyjadřovat svá přání tak, aby je dívka pochopila. Neměla na práci nic jiného než prát, vařit a servírovat na stůl, ale Aljaša nebyla s jejími službami nikdy spokojená.

Ale s tím teď bude konec. Pozorovala nenáviděnou dívku, jak nalévá horký čaj, pokládá na stůl misku s drobným pečivem a chystá se po drobné úkloně vyjít ven.

Svého času nejmocnější žena na Ulldartu však postrčila nohou stolek kousek stranou, takže šálek spadl na koberec a rozbil se.

Natalja koutkem oka postřehla tento pohyb a vrátila se, aby posbírala střepy a zástěrou setřela rozlitý čaj.

„Já jsem tě vždycky nesnášela,“ řekla jí Aljaša, vstala, obešla ji a zůstala stát dívce za zády. „Na můj vkus jsi na děvče ze statku až moc hezká, až moc dokonalá. A neustále koukáš na moji jizvu, ty drzá a všetečná holko. Určitě z ní máš radost. Máš představu, co všechno jsem musela vytrpět? Zatímco si moje děti žijí v naprostém přepychuu dvora, já sedím tady, ponížená před celým světem a navždy znetvořená. Uvízla jsem v téhle pustině, obklopená holými zdmi a samotou.“ Vzmáhal se v ní chladný vztek, když se jí před očima vynořily obrazy velkolepých sálů, divadel a jiných nádherných míst v Ulsaru. „A můj velkorysý syn mi ve své neskonalé milosti poskytuje o hrdých sto vasleců víc než jeho otec.“ Přestala se ovládat a kopla služebnou do zad.

Natalja zaúpěla bolestí, zkroutila se a polekaně se otočila k bývalé kabcaře, protože si nebyla vědoma žádného provinění.

Aljaša se nad ní sklonila, oči se zableskly vztekem. „Mně vděčí ten kluk za to, že vůbec přišel na svět a že se může válet v moci, která po právu náleží mně. Mně, rozumíš?! Vtrhnu do Ulsaru jako větrná bouře!“

Mladá žena shrábla střepy, vyskočila na nohy a chtěla se rozběhnout ke dveřím, aby unikla návalu ženiny prchlivosti a hněvu.

Aljaša zaprskala jako fúrie, udeřila prchající dívku prudce do obličeje, popadla ji za vlasy a s rozmachem ji vyhodila dveřmi ven.

Natalja klopýtla, ztratila rovnováhu a po hlavě padala ze schodů dolů. Rozbitý porcelán zacinkal, jak se vysypal na kamennou podlahu.

„Zmiz odsud! Seš propuštěná!“ zakřičela Aljaša z vrcholku schodiště k postavě, z níž právě unikal život.

Služebná se nehýbala.

„Nedělej, jako by ses zranila.“ Aljaša opatrně sešla po schodech dolů a nohou otočila dívku na záda. Napolo otevřené oči se na ni upíraly skelným pohledem.

Bývalá kabcara bez viditelných známek rozrušení překročila mrtvé tělo a otevřela domovní dveře. Strážný se k ní okamžitě otočil.

„Řekni guvernérovi, že potřebuji novou služebnou. Tady ta se nešťastnou náhodou zabila. Ale tentokrát chci holku, která umí mluvit, číst a psát.“

KONTINENT ULLDART, VELKOŘÍŠE TARPOL, ČTYŘI VERSTY NA SEVER OD HLAVNÍHO MĚSTA ULSARU, POČÁTEK LÉTA 459 P. S.

Govan pozoroval z okna radnice kováře, jak šplhají po lešení a skládají jednotlivé díly sochy, budované na otcovu počest.

Bude osm kroků vysoká a zobrazí zesnulého panovníka s úsměvem ve tváři. Levá ruka by měla svírat meč a pravice bude ukazovat do dálky na znamení toho, že kabcar původně chtěl dobýt více říší než pouze Kensustrii. Govan si umínil, že právě tak si to lidé musejí vykládat.

K nalezení dobrovolníků, kteří budou řemeslníkům k ruce, nebylo zapotřebí žádné vyhlášky. Jakmile se v hlavním městě rozneslo, co má na náměstí před katedrálou vzniknout, proudily tam zástupy obyvatel, aby pomohli tahat provazy a držet lana, zatímco dělníci skládali jednu část sochy za druhou a zaráželi do správných míst klíny a čepy. Govan mezi poddanými postřehl i obrovitou postavu svého bratra Krutora, jenž držel lano, s nímž předtím mělo co dělat deset mužů.

Dokonce i po smrti mobilizuje lidi jako nikdo před ním. Tadc položil ruku na okenní rám a hlavou se o něj opřel. Myslím, že Mortvova domněnka, že lidé na otce brzy zapomenou, je velký omyl. Musím tedy podniknout všechno možné, abych se stal větším než Lodrik Bardri¢. Je úplně jedno, jak toho dosáhnu. Svými činy ho vytlačím z myslí lidí.

Ohlédl se přes rameno a pohledem si změřil prázdný sál se spoustou židlí, v němž se svého času scházeli tarpolští brojaci a šlechtici, vymýšleli si tam pro kabcara nejrůznější předpisy a nařízení a dle vlastního uvážení řídili osudy říše.

Brojaci byli veskrze praktická skupina lidí, kterou Govan hodlal využít pro vlastní účely. Jeho matka vykonala obnovením šlechtických stavů průkopnickou práci, sestra její dílo dokončí. Už když byl malým chlapcem a četl si historky o „starém“ Tarpolu, předsevzal si, že se říše musí vrátit k dřívějšímu systému a že beze zbytku zruší všechny reformy, které otec zavedl.

Všichni ti, co mají moc, s ní musí odpovídajícím způsobem zacházet. Strach je lepší vládce než všechno ostatní. Strach a zlato. Když se mi zachce, můžu obojí rozdávat vrchovatou měrou.

Pohledem se vrátil k dění na náměstí, přelétl davy zaměstnané prací a zadíval se na fasádu katedrály. Přestože již byla dostavěná, byla opět obklopená trámy, lešením a vzpěrami. Nařídil totiž, aby se na ní dodělalo několik stylových novinek.

O těchto změnách se mu zdálo jedné noci.

Ve snu letěl kolem budovy katedrály, která vypadala úplně jinak, byla mnohem pochmurnější a temnější, než jak se nyní prezentovala. A právě takovou ji chtěl mít, protože s ní měl dalekosáhlé plány.

Tím to nekončilo.

V zásuvkách ležely hotové plány přestavby hlavního města, architekti museli bez ustání sedět u rýsovacích prken, dokud následník trůnu nekývl po dvou týdnech práce hlavou na souhlas. Jakmile usedne na trůn, tvář Ulsaru se během jednoho roku výrazně změní.

Govan neplýtval časem.

Chtěl své jméno a moc šířit jako velká voda na všechny strany, a to přinejmenším stejně nezadržitelně a v případě nutnosti i ničivě jako přírodní živel. Ulldart se stane středem mého impéria.

Samozřejmě chtěl mít po boku ženu, která ho už nyní plně podporovala. Ale aby její srdce k němu skutečně vzplálo, to byl úkol, jaký se mu dosud navzdory vší magii nepodařil.

Proto musel přihlížet, jak se kolem sestry rojí jako včely zástupy mužů v naději, že ochutnají její nektar a budou se moci potěšit něčím víc než pouze Zvatochniným okouzlujícím zjevem.

A právě to si přál i Govan.

Ztěžka dýchal, podobné myšlenky rozněcovaly mladíkovu prchlivou povahu. Magické síly mu svůdně našeptávaly, aby jim popustil uzdu. Tu a tam to také dělával, dopřál si několik obrovitých erupcí, spoutával ničivou energii a vytvářel s její pomocí obdivuhodné efekty.

Momentálně však neměl na podobné hračičky nejmenší chuť. Cítil nutkání něco beze zbytku zničit a rozbít, ale ne uprostřed hlavního města.

„Vznešený pane, tady jste.“ Přistoupil k němu Mortva Nesreca. „Chtěl jsem s vámi projednat přípravy vaší korunovace a následných oslav, dojde k nim už za týden.“ Démonický tvor v lidské podobě se rovněž zadíval na rozlehlé náměstí. „Je potěšitelné, s jakou radostí se lidé pustili do práce, že ano?“

„Lid trpí víc než já. Jenom těžko na něho zapomenou,“ prorokoval tadc ponurým hlasem.

„Zapomenou na něj, jakmile dosáhnete prvních úspěchů,“ odporoval Mortva jemně a položil mu ruku na záda. Každý pohyb, každé gesto, způsob, jak rádci seděla tarpolská uniforma, i celkový dojem, který z muže vyzařoval, všechno na něm působilo přímo dokonale.

Govan si vůbec neuvědomil, že pomíjivost a zub času nemají u konzultanta nejmenší úspěch. Stejně jako během všech předchozích let vystupoval rádce jako dobře vypadající, bezvousý muž kolem třicítky, průměrného vzrůstu a s hladkými stříbrošedými vlasy, volně spadajícími až na záda.

Hrozně rád bych viděl jeho pravou podobu. Mladý následník trůnu si rukou prohrábl vlasy. „Zvládnou to kameníci a kováři včas?“

Nesreca rozvážně přikývl. „Katedrála bude pro vás připravena přesně na korunovaci, Vznešený pane.“ Otočil se k mladíkovi, jehož vychoval téměř jako vlastního syna. V příšeří a v bohatě prošitém vojenském kabátci se Govan nápadně podobal Lodrikovi, po vlastním otci pouze nezdědil skromnost. Látka uniformy přetékala zlatými a stříbrnými nitkami, ornamenty a vojenskými symboly. „A co bude s dary pro lid?“

„Co s tím má být?“ odsekl tadc znuděně. „Oni mi mají něco přinést. Koneckonců přebírám v době nejvyšší nouze jejich ochranu.“

„Vznešená paní již nařídila přichystat na oslavu voly, chléb, pivo a víno,“ vysvětloval konzultant. „Jenom jsem chtěl, abyste mi to potvrdil.“

Govan otočil obličej k Nesrecovi. „Když vám moje sestra něco nařídí, tak to taky laskavě udělejte, Mortvo. Já jí plně důvěřuji.“

Rádce se lehce uklonil. „Jinak už jen to, že pozvánky zdejším šlechticům právě odešly. Naproti tomu vyslanci většiny vícekrálovství nestačí do Ulsaru v tak krátké době dorazit.“

„Můj otec začínal podobně bouřlivě,“ okomentoval Govan stroze konzultantova slova. „A stal se nejmocnějším mužem na kontinentu. Existuje snad nějaký lepší vzor? Já chci prostě jen rychle nést titul kabcar.“ Rádce se tiše, sametově zasmál. „Co vás na tom tak pobavilo, vážený mentore?“ zeptal se Govan zaraženě.

„Pro vás to přece není nic než pouhá mezistanice. Dokonce i titul ¢arije je jenom dalším stupínkem na vaší cestě k vrcholu moci.“

„To přece musíte sám vědět nejlíp, Mortvo. Vy jste mě učil, že moc je něco velice užitečného a krásného.“

Zdálo se, že Mortvu jeho slova pobavila. „Já jsem vás to učil, to je pravda, zcela jistě. Naproti tomu způsob, jak tyto poučky přenést do reality, leží plně ve vašich mladých rukou. Mám dojem, že tyto ruce budou formovat a utvářet mnoho věcí.“ Rozevřel obě křídla okna. Do obrovského pokoje dolehly rány kladivem, hluk, který při práci působili kováři, volání dělníků, šumění větru a pachy města. Konzultantovy stříbrné vlasy se jemně rozvlnily. „Poslouchejte, Vznešený pane… jaké zvuky a vůně nám vítr zítra přinese? Třeba vůni nějaké nové země?“

Govan se ušklíbl a zhluboka nabral dech. „Ne, můj milý Mortvo. Zítra ještě neucítíme vůni jiných krajů a pobřeží. Ale to nepotrvá dlouho. Zvatochna porazí zelenovlasé ráz na ráz, však uvidíte. Svůj nejbližší cíl jsem si už zvolil. Až v budoucnu zavane vítr, ať už bude vát odkudkoliv, bude přicházet vždycky jenom z mojí říše.“ Zarazil se, zauvažoval a nečekaně se rozesmál. „Právě mě napadlo, že si pak budu muset vymyslet vlastní titul, protože ¢arije nebo císař je nejvyšší, jakého je možné na Ulldartu dosáhnout.“ Vyšel ven na úzký balkón, na němž bývaly obvykle vyvěšeny vlajky. „Ale jak se mám nazývat, až budu vládnout více než jednomu kontinentu?“ V obličeji se mu objevil zasněný výraz. „Jak se takový vládce nazývá, Mortvo?“ Muž, který ke všemu ještě v sobě nosí sílu jednoho z Druhých bohů?

Konzultant spokojeně překřížil ruce na břiše. „Pravděpodobně existují i nepříjemnější činnosti než hledat označení pro vládce, jakého kontinent v celých dějinách ještě nezažil, Vznešený pane.“

Jeden z kovářů postřehl oba muže, jak stojí na balkónu radnice. Zavolal něco lidem na náměstí a všichni se podívali nahoru, k Nesrecovi a tadcovi. Dav padl na kolena a přál Govanovi dlouhý život.

„Podívej se na ně, Mortvo. Velebí moje jméno stejně vřele, jako kdyby na balkónu stál otec. A brzy jich budou pro mě umírat celé tisíce.“ Blahovolným pokynutím naznačil následník trůnu poddaným, že se smí zvednout. „Co by byl vládce bez lidu? Potřebuje ho, aby byl s jeho pomocí schopen dosáhnout všeho, co si přeje.“ Krátce lidem zamával a rychle se vrátil do sálu.

„Je to ten správný postoj?“ podotkl konzultant provokativně a zavřel okno. „Váš otec měl pravidlo, že úkolem kabcara je sloužit lidem.“ Napjatě čekal na odpověď.

Tadc zůstal zamyšleně stát před olejomalbou s podobiznou muže, který ho zplodil. „Ta chátra je tu pro mě,“ odpověděl po chvíli. „Byla by to první země, kde by se role vládců a ovládaných úplně obrátily. Jestli budou dělat, co po nich budu požadovat, nebude jim to na škodu a obě strany budou šťastné a spokojené.“ Poklepal na plátno. „Ale není to nezbytně nutné. Kdyby bylo třeba, bude mi na rozdíl od tohohle Bardri¢e stačit, že šťastný budu jenom já sám.“ Govan rázným krokem zamířil ke dveřím, kde čekali tělesní strážci. „Vpřed, Mortvo. Chci vidět, jak pokračují práce v kamenolomu. Čím dříve najdeme mrtvolu mého otce a spálíme ji podle všech zásad náboženských zvyklostí, tím líp.“

Konzultant vrhl poslední pohled na Lodrikovu neustále rostoucí sochu, lítostivě pokrčil rameny a následoval svého pána ke kočáru.

* * *

Stovky lidí dřely v troskách zříceného kamenolomu a hledaly tělo mrtvého panovníka, který jim přinesl blahobyt a bezpečí.

Již dva týdny drtili muži obrovské bloky rozpadlé skály na menší kousky ve snaze nalézt Lodrikovu mrtvolu a umožnit, aby tělo bylo řádně pohřbeno, jak si to dosud největší Bardri¢ v dějinách nepochybně zasloužil.

Ale zatím hledali marně, nenalezli po něm nejmenší stopu.

Govan vystoupil na pahorku z kočáru a kráčel kolem okraje kamenolomu. Díval se na lidi, kteří odsud shora vypadali jako plně zaměstnaný hmyz. Pro tadce také nic jiného nepředstavovali.

Ke vzácné návštěvě přispěchal předák, který na místě organizoval práce. „Byly kameny dopraveny do Ulsaru, aby mohly práce na zkrášlení katedrály pokračovat?“ zeptal se ho následník trůnu.

„Přesně jak jste nařídil, Vaše Veličenstvo tadci.“ Muž se hluboce uklonil. Mladík netrpělivým gestem odehnal poddaného pryč.

„Takže smrt mého otce mně přinesla další výhodu,“ prohodil pobaveně směrem k Nesrecovi. „Díky ní rychleji získám stavební materiál pro své nové město.“

V davu najednou zavládlo obrovské vzrušení, všichni proudili na jedno místo, aby zjistili, co se děje.

Govan a konzultant zvědavě vykročili vpřed a přišli právě včas, aby viděli, jak jsou zpod velkého balvanu vytaženy kusy velkého nádherného stanu a roztříštěná helma nějakého vojáka. Vzduchem se nesl pronikavý pach hniloby. Všechno nasvědčovalo tomu, že Ulsařané objevili místo neštěstí.

Lidé padali před následníkem trůnu na kolena, mumlali požehnání a slůvka soustrasti.

„Děkuji vám, lidé,“ utrousil Govan zběžně a zakryl si ústa i nos navoněným kapesníkem, aby nemusel déle snášet hnilobný pach. „Ty, kteří mého otce zbaběle zezadu zavraždili, brzy srazíme k zemi a rozdrtíme na kaši. Já se jim stejně jako všichni poddaní toužím za tento čin krutě pomstít,“ slíbil. „Hledejte mého otce a potom zaneseme jeho jméno na čepelích mečů až do samého srdce Kensustrie, abychom vrahům ukázali, co to znamená vysloužit si nepřátelství Tarpolu.“

Otočil se a vrátil se ke kočáru, zatímco se lidé s ještě větší vášní chopili krompáčů, seker a lopat.

Govan se zabořil do polštářů a nařídil sluhovi, aby mu přinesl něco k pití. S požitkem si dal doušek nápoje a zadíval se na zničený kamenolom.

Je až nepochopitelné, jaké síly zde řádily. Stejnými prsty, které právě držely drahocenný křišťálový pohár, aniž by ho poškodily, dokázal vyvolat povodně a rozmetat hory. Moje síly. Dopřál si další doušek. „Měli bychom co nejrychleji podniknout něco proti těm povstalcům v Karetu. Ale ne tak neefektivně, jak to dělal můj předchůdce.“ Govan natočil k Nesrecovi ruce, dlaně zvedl do výše. „Poštvu na ně modraky. Všechny modraky. Obloha nad Karetem jimi úplně zčerná a během několika nocí budou všichni ti budižkničemové a pobuřovači vyhlazení.“

Muž se stříbrnými vlasy zkrabatil čelo.

„Co je, Mortvo?“ dotazoval se tadc netrpělivě a mnul si prsty. „Ven s tím.“

„Amulet není v paláci. Už jsem všechno prohledal a obávám se, že ho měl váš otec u sebe, když zemřel, Vznešený pane,“ odvětil rádce. „Mám dojem, že si zpětně vzpomínám, že jsem viděl, jak má na krku řetízek.“

„Tak je zavolám prostě jen tak.“

Muž lítostivě potřásl hlavou. „Tak jednoduché to bohužel není. Zatím pořád ještě považují mrtvého vládce za Vznešeného pána. A dokud nezískáte talisman, nepřivoláte modraky a nepřesvědčíte je, že jste nástupce Vznešeného pána, musíte se jejich služeb vzdát.“

„U Tzulana!“ zaklel následník trůnu, sevřel ruku v pěst a udeřil jí do dveří kočáru. „Takové lajdáctví, Mortvo. To se vám nemělo stát.“

„Mně, Vznešený pane?“ odvětil rádce nevěřícně. „Když hrozilo, že vás magie roztrhá, nikdo se nemohl přiblížit do jeho nebo vaší blízkosti. Kromě toho jsem měl v dané situaci jiné starosti.“

Tadc rozladěně vyhodil pohár ven a zaklepal na střechu. Kočár se obrátil, přejel střepy rozbitého poháru a vracel se do Ulsaru.

„Už se aspoň ohlásily Vysoké meče?“ vyptával se mladík nevrle.

„Nerestro z Kurašky přislíbil, že se svými rytíři dorazí do dvou týdnů, ale do korunovace to nestihnou,“ informoval ho rádce. „Všechny ostatní přípravy běží naplno, sepsal jsem obžalobu a obstaral dost svědků. Mí zvědové navíc odvedli výbornou práci. S trochou štěstí se nám podaří, že proti řádu bude vypovídat dokonce i jeden z jejich rytířů.“

„Jak je to možné?“ Govan zvědavě zvedl hlavu.

Nesreca se pousmál. „Vyčkejte, Vznešený pane. Doslechl jsem se o jistém vnitřním nesouladu a nespokojenosti, kterých hodlám využít. Kdyby se jeden z jejich bratří obrátil proti nim, bylo by zničení Angorových stoupenců dokonalé. A ten, na koho upírám pohled, není podřadný čeledín ze stájí.“

„Výborně,“ pochválil ho tadc, kterého tato zpráva poněkud usmířila. „Ale až si budete jistý, chci vědět, jak se náš trumf jmenuje. Žádná tajemství, Mortvo, myslete na to. A zařiďte, aby ta chátra v kamenolomu pracovala rychleji. Pro mě za mě nechte v kamení rozhodit trochu zlata nebo nad ně postavte dozorce s bičem v ruce.“ Položil si ruku na čelo a zadíval se ven. „Potřebuju ten amulet.“

* * *

Zvatochna se usmála na muže, který by si okamžitě a s radostí vrazil do hrudi nůž, kdyby ho o to požádala. „Vidím, vasruci Čanusovo, že matka volila správně, když vás přijala do šlechtických kruhů.“ Pohled ženiných hnědých očí vymazal Tarpolanovi z hlavy všechno, co by dokázalo stvořit kloudnou myšlenku. „Kdyby chtěl bratr přivést radu opět k životu, určitě na vás nezapomenu. Mohl byste v ní zaujmout pevné místo, kdyby…“

Záměrně ponechala větu bez konce a mírně se předklonila, aby lépe vynikl hluboký výstřih jejích šatů.

Čanusovův pohled se přilepil k obnažené kůži, okouzleně zíral na horní část ženských oblin. „Kdyby?“ zeptal se přiškrceným hlasem. „Hovořte, Vaše Veličenstvo tadco. Všechno, co si přejete, bude splněno.“

Zvatochna se zvonivě rozesmála a rozevřela malý vějíř, za nímž skryla svůj nadpozemsky krásný obličej. „Nesvádějte mě k nesprávným myšlenkám, vasruco. Mně by veskrze stačilo, kdybyste mi přísahal věrnost.“ Položila mu ruku na předloktí. „Pouze vaše slovo muže a šlechtice,“ zašeptala. „Získal byste si tím vděčnost vášnivé ženy.“

Vějíř se sklopil, rty vasrucy Čanusovo se blížily k ústům sestry následníka trůnu, aniž by se dočkaly jejich doteku. „Z celé duše vám přísahám věrnost,“ zašeptal, opilý ženinou krásou a fascinujícím zjevem.

V posledním okamžiku mezi ně opět vklouzl vějíř a vasruca polekaně couvl.

„Děkuji vám, Čanusovo.“ Tadca se zvedla a poskytla muži pohled na svou dokonalou postavu v honosně střižených přiléhavých šatech.

Velmi pomalu a provokativně blízko prošla kolem vasrucy, takže muž musel ucítit vůni jejího parfému.

Šlechtic měl vytoužený objekt nočních snů téměř na dosah, přesto pro něj nadále byl zcela nedosažitelný. Ale naděje, že se jednoho dne přece jen bude smět dotknout její kůže nebo černých vlasů a dělat s ní další, úplně jiné věci, zemře jako poslední.

Zvatochna ho uchopila za paži a doprovodila ke dveřím. Jako ovce se poslušně šoural za ní. „A teď mě omluvte, milý vasruco. Musím ještě vyřídit další věci. Ku prospěchu naší říše.“

„Samozřejmě,“ vydechl vasruca a málem vrazil do dveří. S námahou nahmatal kliku, pomalu ji stiskl dolů a pozpátku vycouval ze sálu.

Jakmile se dveře zavřely, dala se tadca tiše do smíchu.

Když se vrátila ke stolu a pročítala si seznam, byla více než spokojená. Byla na něm uvedena všechna jména „nových“ brojaků a šlechticů, které matka pozvedla do šlechtického stavu, ale jen v případě, že zaplatili nemalou sumičku. A právě tyto muže povolávala mladá žena do svých komnat a jednoho po druhém je přiměla, aby jí skládali přísahu věrnosti. Až dosud se to jevilo jako snadný úkol.

Větší práci dá vyžehlit bratrovy poklesky a nepozornosti. Zvatochna Govana důkladně pozorovala a zjistila, že mu zcela chybí jistá vřelost ve styku s lidmi bez ohledu na to, z jaké vrstvy pocházejí. Prozatím mu to nikdo nevytkl.

Pravděpodobně si jeho chování vysvětlují ztrátou otce, přemítala tadca, zatímco ukládala seznam do zásuvky stolu. Ale to se bude muset natrvalo změnit, pokud nechce ztratit přízeň lidí. Nejpozději ve chvíli, kdy se všechno vrátí do starých kolejí, se z něho musí stát herec, který bude ovládat svou roli se stejnou dokonalostí, jakou se vyznačovala ona sama.

Nikdo nebyl schopen rozpoznat, jestli má skutečně právě takovou náladu, jakou dává navenek najevo, nebo jestli to jenom hraje. Bez ohledu na všechnu moc, jíž Govan disponuje a na kterou se dle jejího názoru až příliš spoléhá, se bratr bude muset naučit předstírat přátelské chování, pochopení a vstřícnost. Na tyto vynikající vlastnosti jejího otce tarpolský lid nikdy nezapomene a podle nich bude soudit i nového panovníka.

Taktika prostě není jeho silnou stránkou, ušklíbla se a ze skříně, zamčené třemi zámky a zajištěné magickou zábranou, si přinesla složku s mapami a poznámkami. Byly to podrobné plány útoku na jediného dosud stále nebezpečného protivníka: Kensustrii.

Radostně zatleskala, když četla údaje o obrovském počtu dobrovolníků, kteří se v různých posádkách a sběrných místech přihlásili do boje proti zelenovlasým. Budou užiteční, unaví nepřítele, ještě než k útoku přejdou hlavní jednotky, které pak vyčerpané Kensustriánce hravě porazí.

Zvatochna zamyšleně přikývla a v duchu se utvrdila ve volbě deseti míst, na nichž dobrovolníci téměř ve stejnou dobu vpadnou do Kensustrie. Tím na sebe stáhnou pozornost a donutí obránce, aby vojsko rozdělili. Teprve druhého dne budou na zcela jiném místě nasazeny zkušené, dokonale vycvičené jednotky Tarpolanů a Tzulandrijců. Jejich úkolem bude pomocí rychlé jízdy a několika baterií lehkých bombard zničit kensustriánské oddíly útokem vedeným zezadu.

Tadca si rozepnula spony do vlasů a vytáhla jehlice, aby jí dlouhé černé vlasy volně spadaly na holá ramena. Potom rozepnula horní háčky korzetu, aby mohla snadněji dýchat. Úzké boty s rámusem dopadly na koberec. Tak se hned přemýšlí mnohem snáz.

Opřela si bradu o ruku a pohledem klouzala po mapě. Když se na ní měla znázornit území, kde žili nepřátelé, byla děsivě prázdná. Zvatochna měla k dispozici pouze znalosti o linii pobřeží a topografii země z doby před rokem 66 p. S., neboť s příchodem Kensustriánců a uzavřením hranic tok informací zcela vyschl. Z bažin a močálů však musela vyrůst města sahající téměř do oblak. Nikdo nedokázal říct, kde tato města a osady leží a co všechno tam útočníky očekává.

Tuto okolnost Zvatochna nejednou proklela.

Plánovat další tažení po překročení hranic nedávalo smysl. Jednotky budou muset improvizovat. Ona jako vojevůdce bude muset rovněž improvizovat. Riziko však sníží plánované přelety modraků, které si vyžádala od Govana. Postarat se o povstalce v Karetu, na to bude dost času později. Ona naproti tomu potřebovala znát trasy, jimiž jízda rychle dorazí k nepříteli. Až vyřadí z boje hlavní vojsko zelenovlasých válečníků, budou moci v klidu dobýt zbytek země.

Teoreticky.

Nic, absolutně nic není na tomto tažení nezbytně nutné a předvídatelné. Zvatochna si nespokojeně odfrkla. Byla si jistá, že Perdór, jenž pobýval někde v Kensustrii, vyslal nesčetné zvědy, kteří horlivě zaznamenávali a hlásili, s jakým počtem dobyvatelů musejí obránci počítat.

Kdo se ničeho neodváží… pomyslela si. Naše technika a obrovské počty lidí vykompenzují při tomto tažení okolnost, že mnohé prvky vůbec neznáme.

Tadca zapečetila rozkazy velitelům posádek a náborovým důstojníkům, napsala poslední trasy pochodu a sestavila časové rozpisy, kdy a kde se mají jednotlivé kontingenty hlásit, aby tak zajistila hladký průběh počátku tažení. Přitom byly trasy oddílů – záměrně usilovala o to, ať jednotky nejsou příliš početné – zvoleny tak, aby jejich cíl nebyl okamžitě zřejmý a zvědové obtloustlého krále tak museli dlouho tápat v nejistotě.

Náš útok bude zcela jistě překvapivý. Doufejme, že se dočkáme brzkého úspěchu.

S nechutí vzala do ruky druhý strategický plán, který vypracovala a který její otec označil za „příliš tvrdý“.

Nevadí, použije ho, kdyby první plán selhal. Přesto ho i ona sama považovala za tvrdý. Nezamlouvalo se jí, že při něm budou zničeny rozlehlé části země. Jestli budou mít štěstí a Tzulan bude stát na jejich straně, zůstane tento plán ukryt v temnotě ve skříni.

Další věc jí rovněž nebyla po chuti. S ohledem na nevypočitatelnost situace v Kensustrii bude muset cestovat s vojskem. Za tři týdny chtěla vyrazit a připojit se k jednotkám. Přitom si ani tak nedělala starosti sama se sebou, mnohem víc ji tížil čerstvě korunovaný bratr.

Doufám, že během mé nepřítomnosti nezničí u šlechticů všechno, čeho jsem s takovou námahou navzdory oficiální době smutku dosáhla. Má hrozně prchlivou povahu. Přesto nebylo vyhnutí, musela se vydat na cestu.

Pečlivě uložila podklady ve skříni, když někdo zabušil na dveře. „Ne!“ zakřičela panovačně. S rozepnutými šaty nehodlala nikoho přijmout.

„To jsem já,“ pronikl k ní dřevem tlumeně Krutorův hlas. „Smím vejít dovnitř, sestro?“

V jednom ze všudypřítomných zrcadel, v nichž se obvykle obdivovala, Zvatochna rychle zkontrolovala trpitelský výraz v obličeji, s trochou námahy vykouzlila v koutku oka slzu a tiše vzlykla. „Samozřejmě,“ zavolala přidušeným hlasem.

Dveře se rozletěly. Světlý otvor ve zdi rázem zčernal, když se rámem dveří sunula obrovitá postava znetvořeného bratra.

Zdálo se, že všechno bylo přizpůsobeno na tadcovy rozměry, jako by palácový architekt před mnoha desetiletími tušil, že jednou bude chodbami a dveřmi kráčet nepřirozeně velký člověk. Nejmladší z trojice sourozenců se díky svým monstrózním rozměrům akorát tak vešel do dveří. Se sílou královského mrzáka se už dávno nemohl nikdo měřit.

Krutor se učil správně chodit. Z groteskního poskakování se stalo rychlé kulhání, takže působil poněkud lidštěji. Naproti tomu pohled na znetvořený obličej děsil nepřipravené návštěvníky paláce stejně jako v minulosti.

Krutor se po většinu času potloukal mezi služebnictvem a pomáhal, kde jen mohl, od uklízení ve stájích až po zametání v kuchyni. Trval na tom, že chce druhým pomáhat.

V poslední době putoval sem a tam mezi kamenolomem a sochou, kterou bylo nutno dokončit. Zvatochna věděla, že je vnitřně rozpolcený, protože se nedokázal rozhodnout, co je pro něj důležitější.

„Pojedeme už brzo?“ zeptal se netrpělivě. „Hodně jsem cvičil. Chci zelenovlasé zabít.“ Zkřivený obličej nabral hrozivý, zachmuřený výraz, do rysů mladíkovy tváře se vryla vraždychtivost a nesmiřitelná nenávist. „Všechny zelenovlasé.“

Zvatochna položila ruku na neznetvořenou polovinu bratrova obličeje, aby ho uklidnila. „Měj ještě trochu trpělivosti, bratře. Už brzy se dočkáš své pomsty, to ti slibuji.“ Povzdechla si a předstírala pláč.

Krutor v tu chvíli připomínal neohrabaného medvěda. Silnými pažemi ji objal a opatrně ji přitiskl k sobě, což dělával vždycky, když ji chtěl utěšit. „Mně otec taky hrozně chybí,“ řekl smutně. „Proč to ti zelenovlasí udělali? Otec přece nechtěl nic zlého. Chtěl, aby všichni obyvatelé Ulldartu byli přátelé.“ Ztrápeně pohlédl do sestřiných hnědých očí. „Je to tak špatné?“

Tadca se slabě pousmála. „Ne, to není špatné.“

„Až zabijeme zelenovlasé, uděláme pak ze všech přátele?“ vyptával se Krutor Zvatochny. „Tak jak si to otec přál?“

„Pokusíme se o to,“ odvětila sestra vyhýbavě, přitáhla k sobě mladíkovu hlavu a dala mu dlouhý polibek na čelo. „Nejdříve Govana korunujeme na kabcara, potom se podíváme na turnaj, a až skončí, okamžitě se rozjedeme za našimi vojáky. A teď už běž do postele, Krutore.“

Mrzák váhavě přikývl na souhlas. „Dobře, sestro.“ Láskyplně ji pohladil po hlavě. „Až budeme na cestách, nebudeš se muset ničeho bát. Já tě ochráním. Nikdo ti neublíží.“

Krutor jí zamával a vyšel ven, po něm vtrhl do místnosti Govan. Tadcův pohled toužebně ulpěl na rozepnutých háčcích korzetu.

„Už sis asi chtěla jít lehnout, že?“ domyslel si Govan.

„Právě jsem obhlížela mapy,“ odvětila sestra, zívla a protáhla se. „Ale ve skutečnosti tu už nejsem.“ Tadca zaklonila hlavu. „Z toho věčného vysedávání mám ztuhlý krk. Ach ano, myslíš na to, že modraci mají okamžitě začít létat nad Kensustrií a zjišťovat situaci? Čím dříve si budu moci vyznačit trasy postupu, tím líp se mi to bude plánovat.“

Govan si nespokojeně odfrkl a posadil se na židli. „Žádní modraci nebudou.“ Zkřížil ruce a zlehka se kousl do kloubů. „Amulet, kterým se ty stvůry dají přivolat, má u sebe můj předchůdce.“

„To znamená, že moje jízda musí vyrazit do neznámého území úplně naslepo?“ zeptala se Zvatochna zděšeně.

„Naše jízda. Navíc to území není neznámé,“ zavrčel následník trůnu podrážděně. „Máme přece mapy.“

„Které jsou skoro čtyři sta let staré, vážený bratře,“ odsekla sestra poněkud tvrději, než měla v úmyslu. „Víš, jak se na takový materiál dá spolehnout? Uvědomuješ si, co všechno se za tu dobu mohlo změnit?“

„Oni neumějí přenášet hory,“ vykřikl Govan vztekle. „Jestli jsou moji lidi zbabělci, tak vyrazím do Kensustrie jenom já sám.“

Zvatochna ho nechtěla více dráždit, obávala se nezvladatelného výbuchu bratrových magických sil. Přinutila se k úsměvu, přešla ke Govanovi a stoupla si za něj, aby mu namasírovala záda, a on se zase uvolnil. Štíhlé prsty jemně stlačovaly ocelově tvrdé, křečovitě stažené svaly a zbavovaly je napětí.

„Samozřejmě máme dostatek dobrovolníků, ale musíme je nasadit tak, abychom z toho něco měli. Jízdní oddíly a bombardy jsou příliš drahocenné, obětovat je by byla naprostá hloupost. Proto musím vědět, jak to tam vypadá.“

„Neumím ty modraky přičarovat,“ zabručel Govan. „Musíme počkat, dokud nenajdou mrtvolu mého otce.“

Přestože tak činila velice nerada, musela dát tadcovi za pravdu. „Nařídím, aby přípravy tažení pokračovaly podle plánu,“ vysvětlovala. „Ale budu muset na něco přijít pro případ, že lidé mrtvého nenajdou.“

„Na to raději ani nemysli,“ zaúpěl následník trůnu. „Lidi by z něho určitě udělali svatého, kterého Ulldrael Spravedlivý po smrti povolal k sobě, nebo by si vymysleli něco podobného. Kdyby bylo nejhůř, ubijeme nějakého žebráka a navlečeme ho do uniformy, aby ti tupci měli co pohřbít.“

Zvatochnin obličej se rozjasnil. „Přišla jsem na jeden nápad.“ Rychle obešla židli a poklekla před bratrem. „Přece jsi mi vyprávěl o podivných dřevěných třískách, které našel jeden z tvých výzvědných oddílů kousek od pevnosti Větrovzdor. Byly to zbytky kensustriánských kluzáků?“

Govan jí zíral do výstřihu. „Ano,“ pronesl zvolna. Chvíli trvalo, než si uvědomil plný dosah sestřina nápadu. „Ale ty byly skoro úplně zničené.“

Zvatochna ho chytila za ruce. „Máme inženýry, kteří dokáží dodělat chybějící části. Nařídím, aby zbytky dohledali a opravili.“ Rozjařeně se zasmála, opojená pocitem radostí nad tím, že našla východisko ze stávající situace. „Kdo tu potřebuje nějaké modraky?“ Jásavě se bratrovi vrhla do náruče.

Govan rychle opětoval její něžnosti, rukama jí přejížděl po šatech a osahával si tvar sestřina těla. V představách objímal nahou sestru a objetí přecházelo v milostnou hru, stávalo se naplněním jeho snů.

Okamžik procítěné blízkosti pominul příliš brzy. Zvatochna se mu vymanila z objetí a vyskočila na nohy. „Posel vyrazí ještě dnes.“ V mžiku se obula, vlepila bratrovi na čelo mlaskavý polibek a vyběhla ven. „Dobrou noc, můj kabcare.“ Dveře s bouchnutím zapadly do zámku.

Tímto neromantickým zvukem dozněly i poslední Govanovy fantazie. Pocit klidu se během vteřiny zcela vytratil, zrychlil se mu tep, narůstalo v něm vzrušení, které brzy nahradil vztek nad tím, že ani tentokrát nedospěl k cíli.

Ve vzduchu se nadále vznášela vůně sestřiny voňavky, která vlévala do žáru jeho vášní ještě víc oleje. Jednoho dne se musí přede mnou sklonit. Potřeboval božskou pomoc, protože tušil, že jeho magie by v tomto případě nic nesvedla. A co se nabízelo více než povolat toho, kdo mu byl až dosud milostivě nakloněn?

Tzulan mi musí pomoct. Musí zařídit, aby Zvatochna byla mou. I kdybych mu kvůli tomu musel obětovat celý Ulsar. Tadc vystřelil ze židle, nařídil strážím, aby si šly lehnout, a zmizel ve svých komnatách.

Chvíli poté štvala nějaká tmavě oděná postava koně k malé boční brance, vyjela ven a hnala se uličkami spícího hlavního města ke katedrále.

* * *

Zvatochna ve skutečnosti večer čekala, že se bratr objeví v její ložnici a bude ji chtít česat. Tadca však musela tento úkol splnit sama. Doufám, že nedělá nějaké hlouposti. Zdá se, že ho ztráta amuletu hodně rozrušila. Neměla jsem ho provokovat. Ach, matko, my dvě bychom zemi vládly s mnohem menšími problémy.

Ponořená v myšlenkách si pročesávala prameny vlasů, potom vklouzla ve zčásti průhledné noční košili pod plachtu halící širokou postel, na níž v noci spávala vždy jenom sama. Pohrávat si s muži a jejich choutkami byla jedna věc, ale to neznamenalo, že mladá žena připustí, aby se jí i dotýkali.

Vším tím, co slibovaly její pohledy, slova a gesta, v mužích rozněcovala naděje. Protože nikdo o sobě dosud nemohl tvrdit, že pocítil přízeň mladé tadcy, rozpoutaly se mezi šlechtici a bohatými měšťany hotové závody o to, kdo bude prvním šťastlivcem. Její panenství působilo jako další pobídka.

Zvatochniny nároky na uchazeče však měly jednu rozhodující negativní stránku: prázdné lože.

Dosud znala radosti tělesné lásky pouze z vyprávění své matky a z knih, takže si nedokázala nic představit, když jiné ženy květnatými větami, někdy hrubými slovy, jindy velice vznešeně, popisovaly pocity a vjemy při aktu samotném. Nebylo to tak, že by k tomu neměla chuť. Zvatochna na rozdíl od matky krotila zvědavost a čekala na muže, kterému dovolí, aby „růže ženskosti rozkvetla a rozechvěla se“, jak to bylo popisováno v jedné z knih. Žádný ze všech těch Čanusovů a ani její bratr však jako „zahradník“ nepřicházel v úvahu. „Růže“ raději zůstane ještě poupětem.

Jednou jedinkrát, a to ve velice nevhodný okamžik, jí projelo po zádech horké chvění, když pohlédla do očí nějakého muže.

Byly to modré oči rázného lupiče, který ji tehdy tak drze přepadl v kočáru, a navíc jí ukradl přívěšek.

Asi na mě udělala dojem jeho šílená odvaha, pokoušela se Zvatochna zlehčit své tehdejší poblouznění. Navíc se šeptem povídalo, že onen mladý psanec prý ve skutečnosti byl bývalý závodní jezdec Tokaro Balasy a velmistr Vysokých mečů ho pak zabil ranou mečem. Závodní jezdec, který se jejím přičiněním stal psancem. Přestože by to nikdy nepřiznala, v duchu svého tehdejšího činu skutečně litovala.

Přinejmenším někdy.

A nyní, když nemohla popřít, že ji svým způsobem přitahoval, toho litovala ještě více.

Chtěla jsem si tehdy jenom vyzkoušet, jestli si ho dokážu omotat kolem prstu stejně jako všechny ostatní. Toho by neodehnala od postele, kdyby, no ano, kdyby byl urozeného stavu.

Ale aby se všem na očích zkompromitovala tím, že věnuje přízeň bývalému čeledínovi ve stájích, to si jako kabcarova dcera nemohla dovolit.

Můj favorit, velice dobře si ještě pamatovala, jak ho tehdy nazývala. A na bezduchý výraz v mladíkově tváři, když ho Nesreca v doprovodu stráží odváděl pryč. Otočila se na bok a hluboce si povzdechla. Teď už jsi mrtvý, Tokaro. To je škoda. Tadca zavřela oči. Hrozná škoda.

III.

KONTINENT ULLDART, KENSUSTRIE, MEDDOHÂR, POČÁTEK LÉTA 459 P. S.

Fiorell – zahalený jako většina místních do vzdušného bílého oděvu, na nohou lehké slaměné boty a na hnědé kštici široký klobouk, který ho chránil před pronikavými paprsky sluncí – se opíral o citronově žlutou fasádu jednoho domu a pozorně sledoval procesí podivně působících zvířat, šinoucí se k městu.

Přitom neustále lovil rukou v sáčku, vytahoval z něj grilované „pekčary“, které si předtím koupil na tržišti, a vkládal si je do úst. Lahůdky, ne větší než lidský prst, tvořily rafinovaně kořeněné jedlé larvy vzdáleně připomínající krokety, měly pouze pevnější konzistenci a pikantní příchuť. Protože neoplývaly sladkostí, zůstal tento druh pochutin prozatím ušetřen a Perdórův neutuchající zálusk na všechno, co obsahovalo cukr, je nevyhubil. A taky je bylo možné v naprostém klidu konzumovat i v přítomnosti exilového panovníka, aniž by byl šašek nucen bdělým okem sledovat královy tučné, zato hbité prsty.

Stvůry, které kolem něj táhly ve vzdálenosti deseti kroků, byly přibližně stejně velké jako dvě urostlé ženy, měly šest nohou, štíhlé a mimořádně svalnaté tělo a krátkou hustou srst v různých odstínech hnědé barvy. Vystouplé oči v mohutné, pravidelně formované lebce, nacházející se ve výši ramen dospělého člověka, dvornímu šaškovi prozradily, že se nejspíš jedná o nějaký druh šelem.

Připadalo mu ovšem trochu podivné, že pohaněči ženou tyto tvory za jasného dne jen tak, bez zvláštního dohledu, přímo nejživějšími ulicemi Meddohâru. Vedle zvířat pobíhali pouze čtyři Kensustriánci, tu a tam na ně zakřičeli povely a v naprostém klidu vedli průvod více než třiceti zvířat k bráně směřující ven z města.

Způsob, jakým tvorové reagovali na pokyny pohaněčů, kteří dokonce nebyli nijak vyzbrojeni, připomínal Fiorellovi chování psů. Ocasy, jimiž zvířata neustále trhala a švihala, naproti tomu hovořily spíše ve prospěch příbuznosti s kočkami.

Pokud se jeho mozek příliš nemýlil, větřily všechny stvůry rozrušeně, ne-li přímo žádostivě, jeho směrem.

Pouze jeho směrem.

Kensustriánce, kteří je míjeli, s mírným opovržením ignorovaly. Jenom doufám, že dozorci mají ty bestie pevně na povel. Jestli mi chtějí ukrást obsah mojeho sáčku a sežrat ho, ukážu jim, že s dvorním šaškem si není radno zahrávat, pomyslel si v duchu, a když se na něho jedno ze zvířat zase podívalo a hlasitě nasálo vzduch, vložil si s okázalým požitkem pekčar mezi zuby a zakousl se do propečené kůrčičky, až hlasitě křupla.

Jedna ze stvůr temně zavrčela a pohlédla na něj, přitom komíhala koncem ocasu z jedné strany na druhou. Fiorell s úšklebkem na rtech dále žvýkal kousek jedlé larvy a vyplázl na zvíře jazyk. „Tobě nic nedám, kamaráde. Ať ti něco podstrčí páníček…“

Tvor zasyčel, stáhl pysky a přikrčil se ke skoku.

Fiorell strnul jako solný sloup.

„Hodné… zvířátko,“ pokoušel se zvíře upokojit klidným hlasem. „Sedni! Místo!“ Opatrně couval dozadu, přičemž vrazil do několika prázdných košů.

Tvor ho následoval. Huňaté tlapy nezvučně našlapovaly na zem.

„Haló!“ zakřičel šašek a natrčil hlavu vzhůru. „Vážení kensustriánští spojenci! Byl by některý z vás tak laskav a přivázal si tenhle exemplář na řetěz?“ Od stvůry ho nedělilo víc než délka dvou paží. Opatrně před ni hodil sáček s pekčary. „No dobrá. Tu máš, vezmi si to a nech mě na pokoji!“

Tvor si však z nabízeného daru očividně nic nedělal.

Neměl bych to zkusit trochu odvážněji? „Kšá!“ zašermoval Fiorell rukama. „Táhni pryč!“

Šelma se v mžiku odrazila od země a vrhla se s rozevřeným chřtánem na muže. Pohled na vyceněné tesáky dvorního šaška v prvním okamžiku zcela ochromil, potom instinktivně sáhl po jednom z objemných košů a narazil ho stvůře na čumák, zatímco zároveň hbitě uskočil stranou.

Zděšeně sledoval, jak snadno útočník překousl spletené pruty. Na ten zvuk hned tak nezapomene.

Když po něm stvůra znovu chňapla, vrhl se Fiorell mezi koše a zmizel z dohledu. Kensustriánská šelma ho okamžitě následovala a s bezohledným násilím si razila cestu překážkami.

Fiorell se začal potit, vyskočil na nohy a vřítil se do nejbližší uličky. S hrůzou před sebou postřehl skupinku hrajících si dětí. Ulldraeli, ochraň je! „Utíkejte!“ varoval je. „Nebo vás ta rozvzteklená bestie rozsápe na kusy!“

Maličcí zřejmě neuměli ulldartsky ani slovo, zdvořile však cizinci udělali místo a vmáčkli se do úzkých domovních dveří, když se hnal kolem nich.

„No dobrá, jenom se schovejte,“ zafuněl upachtěně v běhu, zariskoval a krátce se ohlédl. Tvora, který se v honičce očividně vyžíval, měl v patách těsně za sebou. Spravedlivý, děkuju, že nezaútočil na děti.

Hrůza však nebrala konce, právě naopak. Ulička ústila na rozlehlém náměstí s živým tržištěm.

Proboha, jestli tam tu potvoru zavedu, budou tu brzy tucty mrtvých a zraněných. Musím ji odsud honem nějak odlákat. Zamával na ni rukama. „Dělej, potvoro. Chyť si mě, jestli to dokážeš!“

Mohl si být jistý, že bestie nepolevila v pozornosti. Stejně jako předtím ji zajímal pouze on a opět se mu přilepila na paty.

Fiorellovi zbývalo v plicích dost vzduchu na to, aby pronásledovatele zahrnul nejsprostšími nadávkami, zatímco si pomáhal všemi překážkami, na které v běhu narazil. Přitom v sobě choval naději, že některá z protivníkových šesti nohou brzy o něco zakopne. Ovšem marně.

Dvorní šašek využíval všech svých akrobatických dovedností, ostře měnil směr, metal přemety a kozelce. Dovolil si dokonce házet po stvůře ovocem, které cestou sebral. Kde je nějaký stánek s kořením? Právě teď bych ho moc potřeboval. Pepř by bylo to pravé.

Divoká honička na tržišti kolem stánků a prodejních pultů mezitím vyvolala značný rozruch. Fiorellovi pomalu docházel dech. Zkusíme to s nějakým trikem.

Cílevědomě zamířil k široké studni, zapuštěné do země uprostřed náměstí, vyšvihl se na hrazení a pomocí lana, na němž bylo zavěšené vědro, se přehoupl na druhou stranu.

Zvíře ho nespouštělo z dohledu a chystalo se přeskočit studnu.

Právě to jsem chtěl. Fiorell mrštil po letícím protivníkovi dřevěným vědrem a čistě ho zasáhl do citlivé tlamy.

Zásah zvíře rozdráždil, bolest oslabila jeho pozornost, a tak se mu přistání vůbec nepodařilo. Na opačnou stranu hrazení dopadly pouze dvě přední tlapy.

Z pracek se vysunuly dlouhé drápy, vyryly do vyzděné stěny studny hluboké rýhy, nedokázaly ale zabránit pádu do studny. Stvůra s prskáním zmizela uvnitř, krátce poté se ozvalo mohutné šplouchnutí.

„Ha!“ Dvorní šašek naklonil hlavu nad otvor, přestože stále lapal po dechu. „Mělas sežrat ty pekčary, aspoň by ses vyhnula koupeli, potvoro.“ Rozzářeně se rozhlédl na všechny strany a zamával okolním Kensustriáncům, jejichž obličeje prozrazovaly něco mezi podrážděním, nechápavostí a pobavením. „Děkuji, děkuji. Nemějte obavy, milí spojenci. Udělal jsem všechno, co bylo v mých silách, abych vás a vaše potomky zachránil před drápy a zuby téhle bestie.“ Předvedl malý oslavný taneček.

Davem se rozlehlo mručení. Lidé se dívali na zpoceného cizince stojícího před zdrojem vody, který něco brumlal nesrozumitelnou hatmatilkou. Přitom bylo naprosto jasné, že zcela nepochopitelně září spokojeností, přestože právě srazil do studny špinavé zvíře a zavinil tak, že se celá nádrž s vodou znečistila.

Fiorell byl zklamán. „Žádný potlesk? Prosím vás jen o malý projev vděčnosti, abych se jím mohl pochlubit před Perdórem.“

Zezadu na něj padl stín, zaslechl jemné šplouchnutí, za límec mu natekla voda a teplý, páchnoucí dech, který ucítil v zátylku, nevěštil vtipálkovi nic dobrého.

Oni umí šplhat? „Sedí tam něco na hrazení?“ zeptal se chraplavým hlasem a pomaličku ukázal palcem dozadu. Kensustriánci jeho gesto pochopili a horlivě přikyvovali na souhlas. „Nuže, jak se zdá, můj čas právě nadešel. Obětuju se pro vás,“ slíbil Ilfariťan srdnatě. „Řekněte Perdórovi, aby nejedl tolik pralinek.“ Zamával rukama. „A teď utíkejte! Utečte a přivolejte stráže, aby tu vzteklou bestii dostaly dříve, než zemřou další nevinní lidé. Nesmím tady umřít zbytečně.“

Obyvatelé Meddohâru se na něho tázavě dívali.

Než si stačil vymyslet další znamení, které by mu pomohlo lépe zvládnout problém vzájemného pochopení mezi různými národy, ozvalo se odněkud hlasité zavolání.

Přes Fiorella přelétl stín, když se stvůra přenesla nad ním a přistála na zemi. Zvíře si vytřepalo vodu z kožichu a zmáčelo přitom dvorního šašky od hlavy až k patě.

Na místě se objevil jeden z pohaněčů, chytil tvora zleva i zprava za čelisti a upřeně se mu zadíval do očí, zatímco k němu pronášel tvrdá slova. Potom se otočil a odešel. Bestie, z níž ještě před chvílí vyzařovalo smrtelné nebezpečí, ťapkala za Kensustriáncem, krotká jako jehňátko. Lidé postávající v okolí se opět začali věnovat svým záležitostem.

„Budeme je muset líp vycvičit,“ uslyšel Fiorell Moolpárův důvěrně známý hlas, potom se kensustriánský vyjednavač objevil vedle něj a upřeně se na Ilfariťana zadíval. „Za normálních okolností byste byl mrtvý. Ale tahle byla ještě mladá, jejich hravost může v prvních letech představovat dost velký problém.“

„Hravost? Má to znamenat, že tahle… potvora si se mnou chtěla jenom hrát?“

„Nazýváme ta zvířata worrpy.“ Moolpár, oděný ve zbroji a vyzbrojený dvěma meči, potřásl hlavou, až se mu tmavě zelené cůpky jemně rozkomíhaly. Jantarově zbarvené oči se na šaška dívaly bez nejmenší známky šibalství či škodolibé poťouchlosti. „A abych řekl pravdu: ne, tahle samička by vás zabila, kdybyste se jí omrzel.“

„To jsou ale roztomilá stvoření. Sotva to asi budou uchazeči o přijetí mezi mazlíčky, které si může kdekdo jen tak pohladit. Ti patří do bestiária,“ odfrkl si Fiorell a vytřepal si vodu z vlasů. „Nejdříve chtějí člověku ukrást pekčary a pak něco takového. Jak je jenom můžete nechat tak volně pobíhat?“

Čelo kensustriánského válečníka a diplomata pokryly vrásky. „Ach ano, vy jste to nevěděl. Worrpy jsou vycvičené výlučně a pouze na lidi. Využíváme je, abychom vypátrali nepřátelské zvědy a skryté jednotky, nebo je ve větších bojích poštveme do vašich linií.“ Moolpár se zarazil. „Promiňte, chtěl jsem říct do nepřátelských linií.“

„Pak tedy nikdo nebyl ve vážném nebezpečí?“

„Nikdo kromě vás,“ dodal Kensustriánec suše. „Stačí sebemenší poranění. Při kousnutí a škrábnutí vylučují jejich drápy sekret, po němž oběti ztuhne krev v žilách.“ Zadíval se na jedno místo na Fiorellových šatech. „Ach, vy máte tady na předloktí škrábnutí?“

Vtipálkovi hrůzou přestalo bít srdce, nebo si to aspoň myslel. Nikde však nic neobjevil.

„Taky v sobě rozvíjím určitý druh humoru,“ prohodil Kensustriánec se zlomyslným úšklebkem a ukázal své úctyhodné řezáky. „Pojďte, mám pro vašeho krále poselství od Tobáara.“ Moolpár se bez dalšího vysvětlení otočil a vykročil. Občané se před ním rozestupovali a vytvořili úzkou uličku.

No počkej, zabručel dvorní šašek v duchu. Jestli se mnou chceš soutěžit, kdo z nás je vtipnější, tak prosím. Kráčel za Kensustriáncem, přitom z něho odkapávala voda a zanechávala za sebou širokou stopu.

Obyvatelé Meddohâru dostali příležitost uložit si do paměti další z legendárních výstupů podivných cizinců, které v jejich městě občas předváděli.

* * *

Perdór se škrábal v šedivých vousech. Na jedné straně ho uklidňovalo, že jeho důvěrný rádce unikl spárům worrpy, na druhé straně nedokázal plně zakrýt, jak ho pobavila představa Fiorella ženoucího se tržištěm a snažícího se zachránit Kensustriánce, kteří přitom nebyli nijak ohrožení.

Dvorní šašek postřehl královu rozpolcenost.

„Ano, ano, jen se smějte, Vaše Pralinkovatosti,“ odsekl vyčítavě. „Tomu zplozenci zubů, drápů a zlomyslnosti by stačily dva kroky, aby vás dohonil a sežral.“ Urovnal si nové šaty, do nichž se předtím převlékl. „Ale ne, já zapomněl. Dostal by kvůli vám kýlu a vy byste vyvázl.“

Ilfaritský panovník zašilhal k malým miskám. „Tak se tam přece podívej.“ Na jedné misce byly kousky ovoce, na druhé sladkosti zalité čokoládou. „Velice se mýlíš. Žiji zdravěji než předtím. Trestám čokoládu opovržením a celý den jím jenom ovoce.“

„Ovoce?“ Fiorell prsty vylovil plátek ovoce a kousek z něj ukousl. „Ano, opravdu, plod rulany.“ Ukázal na bílou hmotu uvnitř a okamžitě krále obvinil. „Ale to ovoce je z čistého marcipánu. Chtěl jste mě podfouknout, Veličenstvo.“

„Abych urovnal váš spor, vezmu si ty věci k sobě,“ pronesl Moolpár slavnostním hlasem a přitáhl k sobě druhou misku s čokoládou zalitými lahůdkami.

„Vida!“ vykřikl dvorní šašek a obrátil se ke králi. „Vy jste ho svojí závislostí na sladkostech úplně nakazil. Brzy se nevleze do brnění.“ Kritickým pohledem si prohlédl Kensustriáncovu postavu odshora dolů. „Zřetelně vidím, že přibral nejmíň jednu libru.“ Fiorell nadul tváře. „Veličenstvo, měl byste mu rychle nabídnout nějaké místo, protože jako válečník se brzy nebude k ničemu hodit.“

Moolpár nejistě pohlédl na sladkost a přejel si rukou po krku, jestli neobjeví známky dvojité brady. Příliš pozdě pochopil, že skočil Ilfariťanovi na lep.

Vtipálek využil příležitosti a bleskurychle dobyl misku zpátky. „Přesně tak se dívala i ta samice worrpy, když spadla do studny,“ ušklíbl se drze.

„A takhle vypadá samec worrpy, když trhá kořist,“ vysvětlil válečník a obličej se mu výhružně zachmuřil.

„Prosím, prosím,“ přihlásil se Perdór ke slovu, aby oba uklidnil. „Vážený Moolpáre, chtěl jste nám přece od Tobáara něco vyřídit, nemám pravdu?“

Kensustriánec se opět dokonale ovládl a vztyčil se. „Velitel kasty válečníků rozhodl, že vám projeví další znamení své důvěry a tímto vás prosí, Veličenstvo, abyste převzal koordinaci přicházejících zpráv, hlášení a poznatků. Nejen vašich špionů, ale i našich zvědů.“

Obtloustlý Ilfariťan naznačil úklonu, aby na nabídku přiměřeně zareagoval. „Cítím se více než poctěn tím, že Tobáar ail S’Diapan mne pověřil tímto úkolem.“

„Safraporte, musí být už pořádně zoufalý, když vás pouští k takovým věcem,“ prohodil Fiorell uštěpačně. „Když pomyslím na to, kolik listin a zpráv jste už zašantročil. Ani nemluvě o skvrnách po sladkostech, které zůstaly na podkladech.“ Spikleneckým hlasem se obrátil na hosta. „Jednou nemohl kvůli zbytkům rumové rozinky přečíst nejdůležitější místo textu a potom skutečně…“

„Neposlouchejte ho,“ vpadl mu král do řeči a zaúpěl.

„Nedám na slova muže, který nosí přiléhavá, kosočtverci zdobená trička, a někdy si dokonce obléká ženské šaty,“ rozptýlil Kensustriánec královy případné obavy.

Fiorell zaraženě zamrkal. „Kdo tu tvrdí něco takového?“

„Nikdo, Hulálie,“ opáčil Moolpár lakonicky.

„Aha, už rozumím. Veličenstvo, vy jste našemu spojenci vyprávěl o mém maličkém kabaretním kousku?“

„Samozřejmě,“ ušklíbl se Perdór. „Jsi přece hrdina.“

„Byl by hrdina, kdyby pevnost sám dobyl,“ odporoval kensustriánský diplomat. „Takhle je nadále jenom šašek s příležitostnými záchvaty odvahy.“

„Mockrát děkuju,“ uklonil se dvorní šašek. „Mimochodem, když už hovoříme o garderobě, ten váš slušivý oděv, který nosíte pod zbrojí, je u nás dobře známý.“ Zatahal za cíp bílé látky. „Dámy tomu říkají spodnička.“ Fiorell se zašklebil Moolpárovi do tváře. „Vidíte, spřízněnost s ženským pohlavím existuje u nás obou. Že bychom se společně přihlásili do kurzu vyšívání? Nebo se učili tkát? Ušiju vám krásné tričko s kosočtverci. S monogramem.“

Když se Kensustriánec nadechoval k odpovědi a otevřel ústa, vsunul mu do Ilfariťan mezi rty sladkost a připravil ho tak o řeč.

„To už znáte, Moolpáre, jenom takový malý záchvat odvahy,“ vysvětloval se smíchem své počínání a saltem dozadu se odklidil Kensustriánci z dosahu.

Zaskočený diplomat hlasitě polkl, vytrhl zbraň z pochvy a chtěl odvážlivce pronásledovat. Navzdory všem dřívějším zkušenostem a otrlosti ve styku s dvorním šaškem v něm smysl pro humor zcela odumřel. „Dokažte, že vaše odvaha má delšího trvání, opičáku!“

Fiorell pozorně sledoval válečníkovy pohyby, aby se nestal obětí jeho čepele, a jako vždy nasadil naprosto nevinný obličej. „Ne, už mě to přešlo. Je mi líto, tyhle záchvaty přijdou a jako blesk hned zase odejdou. Ale kdyby se někdy jeden takový zase přihlásil k životu, budete první, komu o tom podám zprávu.“

Perdór rozpřáhl ruce a postavil se mezi oba rozkurážené kohouty. Lokýnky z vlasů a vousů divoce kmitaly nahoru a dolů, pod brokátovým kaftanem se mu třepetalo bříško. „Tak už toho přece nechte. Prosím vás, panstvo, abyste v této záležitosti projevili trochu víc vážnosti.“

„On si začal,“ stěžoval si Fiorell a hrál si na uraženého. „Provokoval mě. A viděl jste, čeho všeho jsem pak schopen,“ ušklíbl se a ťukl si prstem na koutek úst. „Máte tam ještě trochu čokolády, velký válečníku. Že byste se při žvýkání trošičku opozdil?!“

Tentokrát se Moolpár ovládl, posadil se a od této chvíle vtipálkovy komentáře i přítomnost dokonale ignoroval. Tmavě hnědá skvrna proto zůstala na místě a zdobila mu navíc i kousíček tváře.

Perdór skvrnu od čokolády dobře viděl, neodvážil se však na ni poukázat, neboť se obával, že by si Kensustriánec mohl myslet, že i on si z něj chce utahovat.

Zdálo se, že Moolpár považuje celou záležitost za uzavřenou. Místo toho si nechal sluhou přinést obrovskou hromadu dokumentů, sluhu následoval i jeden poněkud drobnější Kensustriánec v prosté róbě, na hlavě měl krátce přistřižené vlasy.

Když vstoupil do místnosti, pokorně se vrhl k zemi a přitiskl čelo k dřevěným prknům podlahy.

„To je jeden z našich učenců znalých písma, který vám přeloží zprávy do ulldartštiny,“ vysvětlil válečník. „Jestli nebude úkol plnit tak, jak má, dejte mi okamžitě vědět a já vám hned pošlu náhradu.“

Perdór přispěchal ke klečícímu muži a pomáhal mu vstát. „Tak se přece postavte. Já jsem sice král, ale taková formálnost není vůbec nutná. Jsme přece jen vyhnanci, které tato krásná, báječná země dobrotivě přijala na svém území.“

Učenec však nejevil ochotu pohnout se a zůstával klečet v ponížené poloze.

„Na nohy,“ nařídil mu Moolpár. „Budeš se poslušně řídit jejich pokyny, jako by to byli válečníci.“

Muž se zvedl a stoupl si ke stěně, kde čekal na další rozkazy.

Perdór si připomněl rozdělení Kensustriánců podle kast i skutečnost, že ještě nikdy nebyl v jedné místnosti s příslušníky dvou různých. Zdá se, že v tom rozdělení panuje velká přísnost.

Moolpár vstal a jeho pohled prozrazoval údiv nad královým podrážděním. „Soudím správně, že jste udiven?“

„Ano,“ přiznal se Perdór. „Nepředpokládal jsem, že se rozdíly ve vztazích mezi kastami projevují tak zřetelně.“

„Když jsem cestoval zbytkem Ulldartu, viděl jsem mnohem tvrdší formy zacházení s lidmi. My udělujeme příslušníkům jiných kast rozkazy, ale celkem vzato si jich vážíme. Což se o zbytku Ulldartu nedá stoprocentně říct. Knížata a mnozí další se k poddaným chovají mnohdy mnohem hůř,“ prohodil válečník a zamířil ke dveřím.

„To máte pravdu,“ souhlasil s ním exilový král po krátké úvaze. „I když to neplatí pro moji říši.“ Musím mu to říct. Kulaťoučký Ilfariťan sesbíral veškerou odvahu. „Moolpáre, skutečně máte v koutku úst zbytek čokolády. Měl byste ji odtamtud odstranit.“

Ruka urostlého válečníka se pomalu zvedla nahoru, strnula však uprostřed pohybu, když muž postřehl šaškův rozšklebený obličej. „Ach ne, Veličenstvo. Vy mě nenachytáte. Pro dnešek to stačilo.“ Bez pozdravu vyšel z místnosti.

Fiorell vyprskl smíchy. „Veličenstvo, vsadíme se, jak dlouho bude s tím flekem lítat po městě?“ Napodobil válečníkovy strohé rysy a panovačný tón hlasu. „Mám ti rozbít hlavu? To není žádná čokoláda.“ Šibalsky se na krále pousmál. „Nejspíš si taky bude myslet, že jsme všechna zrcadla, kolem kterých projde, předem nějak ušpinili.“

„Po nějaké době to z něho spadne,“ usoudil Perdór s povzdechem. „Ať člověk dělá, co dělá, zdá se, že u válečníků je vždycky všechno špatně.“ Jeho pohled padl na učence, který na krále zíral s otevřenou pusou. „Ano?“

„Nic, nic. Mě by Moolpár zřejmě už dávno zabil, kdybych si dovolil s ním takhle mluvit,“ odpověděl Kensustriánec s údivem v hlase a nezakrýval úctu.

„Kdybyste věděl, kolikrát se o to u mě pokusil,“ zasmál se dvorní šašek a poklepal nově příchozímu na rameno. „Takže vy jste nám byl přidělen na práci s tajnými podklady? Jak zní vaše ctěné jméno?“

„Já jsem Mêrkos, magistr řeči a písma, příslušník kasty učenců, jak je vidět při pohledu na mou postavu a oděv.“ Muž se poslušně uklonil. „A nyní jsem přidělen vám.“

Nevysoký král mu s přejícím výrazem ve tváři nabídl nepravé plody rulany. „Vítejte u špionů, Mêrkosi. Přestože si uvědomujeme, že ve vašem národě platí kastovní systém, když tu budeme spolu vysedávat, budeme se považovat spíše za rovnoprávné, souhlasíte?“

Bylo vidět, že Kensustriánec poněkud váhá, v uších mu ještě doznívala Moolpárova výhružná slova.

„Má to taky praktické důvody,“ prohodil Fiorell táhle. „Dejme tomu, že byste nesl hromadu knih,“ přitom vtiskl Mêrkosovi do rukou několik těžkých foliantů, „nahoře byste měl papír, pero a inkoust,“ i tyto pomůcky putovaly na malou horu, přes kterou nebylo učence již téměř vidět, „a k tomu byste měl v ústech tři tyhle čokoládové bomby,“ a zelenovlasý muž rázem měl plnou pusu bonbónů, „a zrovna v tuhle chvíli vejde spolu se mnou dovnitř i naše urozené boubelátko.“ Vtipálek si zapřel ruce v bok a vyčkávavě na Kensustriánce pohlédl. „No tak, co je? Honem, na kolena, stejně jako předtím! A sice trošku svižněji. Nebo taky třeba hop, hop, jak obvykle říká Pralinkovatý.“

Mêrkos nešťastně zanaříkal, žádný z obou Ilfariťanů mu nerozuměl jediné slovo, protože učenec měl pusu zalepenou marcipánem. Ruce se mu nebezpečně roztřásly, hrozilo, že se těžká věž z knih zřítí na zem.

„Vidíte?“ poznamenal Fiorell. „To prostě nejde.“

Kensustriánec zaúpěl a podklesl v kolenou. Dvorní šašek bleskurychle zachytil kalamář a pero, zatímco Mêrkos upadl pod tíhou tištěných a vázaných stran na zem. „Ano, máte pravdu,“ prohlásil bezmocně.

Šašek ho spolu s králem vysvobodil zpod hromady knih a postavil na nohy. „Pochopil to, Veličenstvo,“ ohlásil Perdórovi. „Učí se rychleji než vy.“

Jeho pán nechal bez varování padnout těžkou hromadu knih na zem a ta se zlomyslnou přesností dopadla na vtipálkův malíček. Fiorell zaklel a s bolestivou grimasou v obličeji poskakoval po místnosti.

„To byla malá odplata za podlost, kterou jsi provedl chudáku Mêrkosovi. A už nikdy mi neříkej boubelátko,“ varoval ho král s ledovým pohledem v očích, „jinak na tobě příště přistane něco těžšího, můj milý příteli s lehkovážným jazykem. Nebo na tebe bude v pokoji čekat worrpa.“ Se srdečným úsměvem se věnoval vylekanému učenci. „A my se nyní pustíme do práce, Mêrkosi. To by přece bylo, abychom ze zpráv oněch několika málo statečných, kteří kvůli nám mají oči i uši otevřené, nevydolovali něco důležitého.“

„Bude mi potěšením.“ Mêrkosovo tělo se rázem ocitlo v půli cesty k hluboké úkloně, muž však uprostřed pohybu zabrzdil a opět se narovnal. „A buďte si jistý, Veličenstvo, že to myslím upřímně.“

Zatímco se Perdór a Fiorell mlčky odebrali ke studiu vlastních zpráv, překládal jim Mêrkos hlášení kensustriánských pohraničníků a patrol.

Tři muži seděli nad papíry a pročítali je dlouho do noci, dokud je nezačaly pálit oči a dokud nebyly všechny bloky počmárané poznámkami.

Fiorell se na chvíli vytratil a vrátil se se Stojkem, který jim přišel pomoct. Někdejší kabcarův důvěrný rádce si přál koneckonců také vědět, co jeho chráněnec právě dělá. A náhoda tomu chtěla, že dostal do rukou ani ne dva týdny starou zprávu.

Ne! Mužovy hnědé oči se naplnily slzami. Položil ruku na lístek, pohledem znovu a znovu přelétal popsané řádky. „Kabcar je mrtev, ať žije kabcar,“ zbledl a zašeptal. „Tato slova jsem mu sám řekl. V Graburgu.“

„To muselo být hodně dávno,“ usuzoval dvorní šašek nepřítomně a poškrábal se na zadku, zatímco přemítal nad jiným textem.

„Hodně dávno,“ souhlasil Stojko smutně. „V té době byl na nejlepší cestě vládnout v budoucnu zemi tak dobře jako před ním ještě žádný jiný kabcar.“

Úkradkem si setřel vlhký třpyt z očí a přejel rukou po mohutném kníru, mezi nímž vyrážely šedé chloupky. Jeho léty vyzrálý a pobytem ve vězení vráskami protkaný obličej se dojatě díval před sebe, muž vstal a kráčel na balkón.

Tiše vyšel ven a zadíval se na hvězdy, jejichž krásu narušovaly stále zřetelnější obrysy Tzulanovy tváře.

V duchu se mu vynořily vzpomínky na mnoho krásných a občas i komických okamžiků, které s Lodrikem sdílel, od prvních pokusů postavit se na nohy přes první věty až po společné výlety. Vyjevily se mu před očima, jako by od nich uplynuly pouhé hodiny.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kořeny zla.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.