Ann Aguirre v nakladatelství

FANTOM Print

Šeroprostor

Hvězdný tulák

Diplomatka

FANTOM Print
2017

Copyright © Ann Aguirre, 2009

Translation © Jan Kovář

Cover © Scott Fischer

ISBN 978-80-7398-868-5 (ePub)

ISBN 978-80-7398-869-2 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Pro Carrie, které chci říct jen jedno: Turek.

PODĚKOVÁNÍ

Svoji agentku mám tak ráda, že bych s ní klidně šla do karaoke baru na margaritu a zazpívala jí „Mandy“ od Barryho Manilowa. Až na to, že se jmenuje Laura, čili by to bylo trošku neprofesionální. Takže spíš ne, ale i ten nápad se počítá. Pojďme dál!

Spolupráce s Anne Sowardsovou je završením všeho, o čem jsem v životě snila, a upřímně řečeno, dodnes platí, že kdykoliv od ní dostanu email, vždycky mám ten úžasný pocit, kdy si říkám: „Panebože, nejhezčí kluk ze třídy a všimnul si zrovna mě.“ Je to vynikající redaktorka a z jejích úžasných postřehů se mi někdy až tají dech. Díky jejím návrhům je Diplomatka mnohem lepší. Její asistentka, Cam, mezitím pracuje v zákulisí a je tak schopná, až mám podezření, že využívá jako subdodavatele Santa Clausovy skřítky. Díky, Cam! V Penguinovi jsou naprosto úžasní všichni, takže si i oni zaslouží oslavné „juchú“. Vy to neslyšíte, ale právě jsem vykřikla „juchú“. Vylekalo to psa.

Zvláštní zmínku si zaslouží má rodina, která si nikdy nestěžovala, když jsem byla duchem nepřítomná nebo když jsme měli třikrát do týdne k večeři rýži a fazole, protože jsem právě dokončovala první pracovní verzi. A v neposlední řadě děkuji svým čtenářům. Vaše emaily jsou pro mě vším, takže pište dál. Na ann.aguirre@gmail.com.

KAPITOLA 1

Loď se prodírá atmosférou a snáší nás dolů.

Na povrchu nás očekává stanice, vybělená bledým sluncem jako kost. Působí poklidně a její omšelý zevnějšek napovídá, že je relikvií ze starých časů. Ithtoriani kdysi létali ke hvězdám, ale přestali. Před mnoha oběhy se stáhli do ústraní a přerušili veškeré obchodní styky.

Mým úkolem je to změnit.

Budova má tvar kopule, která se otevře, abychom mohli vletět dovnitř. Je to zneklidňující, jako by nás požírala. Náš pilot má jisté ruce, ale není to umělec jako March. Přesto přistaneme dřív, než bych si přála.

Nejsem připravená.

To mi ale nezabrání zamířit k výstupní rampě, kde se mám setkat s nejbližší posádkou. Zbytek osazenstva lodi je seřazen a salutuje, když procházíme kolem. Jsou to většinou příslušníci klanu a pár bývalých členů posádek nákladních lodí, co uvízly na Lachionu, když začala válka. Jména a obličeje všech ještě neznám; na to jsem na palubě nestrávila dost času.

Všechny z Vítězství s sebou na planetu brát nebudeme. Brouci by určitě zpanikařili a mysleli by si, že jsme zahájili invazi. Už to, že nás vůbec nechali přistát, je významná událost. Malý krůček před velkým skokem pro lidstvo.

Když dorazím na místo, zjistím, že Jael, Trefa, Dina, March a Vel už na mě čekají. Jael je můj osobní strážce a upřímně řečeno, na osobního strážce je zbytečně hezký. Nesmíte se mu ale zadívat do očí. Tehdy zjistíte, že je v tomhle žoldákovi něco víc, než se na první pohled zdá. Všichni máme svá tajemství, ale Jaelovo je možná ze všech nejnebezpečnější. Napadá mě přinejmenším tucet různých konsorcií, co by uvítala, kdyby se jim dostal do rukou a dychtiví vědci se ho mohli pokusit zreplikovat.

Je to Šlechtěnec, přeživší exemplář Projektu dokonalého genomu. Většina se jich zbláznila nebo umřela ještě před narozením a dospělosti se jich dožilo jen zatraceně málo, ale Jaelovi se to všemu navzdory podařilo. A protože ho platí Tarn, úředník Konglomerátu, který na téhle misi o všem rozhoduje, stará se Jael o moji bezpečnost.

To samé platí o Constance. Kdysi dávno byla jen malou stříbrnou koulí patřící Mair Dahlgrenové. Dnes už je ale mnohem víc než osobní asistentkou s umělou inteligencí – má pro mě mnohem větší význam, a byť bych to před nikým nepřiznala, mám pocit, že se neustále vyvíjí. S každým vtělením se naučí něco nového, něco vydedukuje a změní svoji primární funkci. Vsazení do skeletu uzpůsobeného k chůzi v ní vzbudilo odhodlání stát se dokonalým pomocníkem.

Constance si mě dlouze prohlíží a nakonec řekne: „Vypadáš velmi vhodně, Siranto Jaxová.“

Trefa musí potlačit úšklebek. Je to pilotka, na kterou jsme narazili na Lachionu během poslední války klanů, ještě než všichni odpřísáhli věrnost Gunnar-Dahlgrenům. Je vysoká, hubená jako tyčka, má snědnou pokožku a na hlavě vysoký účes z tmavých loken. Oči jí svítí jako kočce v noci a dokáže zabít pouhým malíčkem.

Nedělám si legraci.

Při naší poslední misi jsem zjistila, že v něm má implantovanou otrávenou jehlu. Trefa není někdo, koho byste chtěli podrazit. Kdysi pracovala na Gehenně pro madam Kangovou, ale když organizace padla, všechny její zbývající holky se rozprchly, aby si po převratu zachránily život. Trefa skončila na palubě nákladní lodi jednoho obchodníka a měla tu smůlu, že uvízla na Lachionu, zrovna když tam problémy dosáhly kritického bodu. Naštěstí si oblíbila Dinu a zdá se, že je teď striktně na naší straně.

Dina je naše lodní mechanička a specialistka na zbraně. S takovými schopnostmi byste čekali někoho tvrdého jako kámen, ale ona je díky srdčitému obličeji a zeleným očím ještě navíc krásná. Na první pohled byste nikdy neuhodli, že je to bývalá princezna ve vyhnanství. Na Tarnus se už nemůže nikdy vrátit. Její rodina je dlouho mrtvá a ona je poslední z královského rodu.

Nejdřív jsme spolu nevycházely. Vinila mě ze ztráty své dřívější milenky, Edaine. Ve skutečnosti jsem za to nemohla, ale když mě chtěli dostat z vězení na Perlasu, neměli moc na vybranou. Edaine mě svým posledním skokem zachránila; úděl nás navigátorů.

Pokud teda nejste jako já. Uskutečnila jsem už tolik skoků, že si nejsem jistá, jestli mě vůbec někdy čeká vyhasnutí. Vždycky, když už balancuju nad propastí, přitáhne mě něco zpátky.

Něco nebo někdo, jako třeba March.

Několik vteřin na něj hledím. Nereaguje, ani se nepodívá mým směrem. Oči mu žhnou ledem jako kousky jantaru. Ve vlastním zájmu bychom se od něj měli všichni držet dál. Kromě toho, že to byl můj pilot, byl i můj milenec a možná zase bude. Musím v to doufat, jinak nebude mít nic dalšího smysl.

Skoro nic. Jestli Marche ztratím kvůli tomu, čím si prošel na Lachionu, pořád budu mít Vela. Ithtorianský lovec odměn mě kdysi stopoval přes celou galaxii, ale dneska bych si paradoxně nemohla přát lepšího přítele. Na téhle misi je naší ne zas tak tajnou zbraní. Na rozdíl od předchozích delegací s sebou máme jako průvodce Ithtoriana, což nám zabrání dopustit se katastrofálních chyb. Jestli tady uspějeme, bude to díky Velovi.

Podobně jako jsem si já prohlížela je, oni pozorují mě. Několik se jich ušklíbne, když mě spatří ve slavnostní róbě, o níž jsem přísahala, že si ji nikdy nevezmu. Zatnu zuby.

Dina si odkašle: „Můžeme jít?“

Odpovím, zatímco ťukám do dveřního panelu: „Můžeme.“

U paty výstupní rampy na nás čeká eskorta Brouků. Působí vojensky, ale ne nepřátelsky. Vel s nimi promluví a potvrdí nám, že nás mají doprovodit na oficiální recepci. Čekání mi poskytne dostatek času, abych si začala dělat starosti.

Normálně bych řekla, že cítím mravenčení v žaludku, ale při mém štěstí by to mohl zaslechnout ithtorianský vyslanec a vinou špatného překladu by si pomyslel, že jsem snědla nějaký zdejší posvátný hmyz. Všechno bych zkazila dřív, než by to vůbec začalo.

Ne, to není fér. Mým překladatelem je totiž Vel, a ten by takovouhle chybu nikdy neudělal. Ta myšlenka je jen projevem mého strachu, že se něco zvrtne.

Nenápadně si otřu dlaně o boky, natěsnané v hloupých zlatých šatech. Zatím je to dobré, ale lhala bych, kdybych tvrdila, že nejsem nervózní. Jsem, a strašně. Nikdy mi na bedrech nespočívala taková tíha a zodpovědnost.

Dina, Trefa, Jael a March mi stojí za zády jako mlčenlivá čestná stráž. Doktor s Rose zůstali na palubě, aby analyzovali nějaká data, co poslala Keri z Lachionu. Vel mi stojí po boku, připravený tlumočit. Po levici mám Constance, která působí v černém kostýmku skoro upjatě. Doufám, že neudělám nějakou strašnou chybu.

Sál, kde nás ithtorianská rada přijme, se z hlediska estetického cítění cizí rasy naprosto vymyká mým představám. Místo sterilního vnitřního zařízení nebo látek na podlaze se všechno zdá být… živé. Sedí se na křeslech z hustých, upravených křovin, s listy jemnými jako okvětní plátky. Když přejedu prsty po „područce“, projede mi tělem záchvěv čiré smyslnosti.

Nikdy jsem nestála v místnosti, která by na mě působila jako živá bytost, ale tady si všude kolem uvědomuju jemné pulzování, skoro jako tep srdce. Všude vnímám záplavu zelené, prokvetlé karmínovou, krémovou, meruňkovou a azurovou. Je to opojné.

Stojí mě úsilí, abych se znova začala věnovat ithtorianskému radnímu. Zbarvením se liší od Vela, tenhle je jasnější a pestřejší. Hruď mu přetínají žluté a oranžové šmouhy, ale nemám tušení, co znamenají – je to přirozený, nebo dodatečně vytvořený znak jeho postavení? Zapamatuju si, že se na to musím zeptat Vela.

I když to podle stavby těla zatím nepoznám, Šaris je samec. Vel mi vysvětlil ithtorianské zvyklosti související se jmény, takže vím, že předložka „Il“ znamená „syn“, zatímco „Ib“ znamená „dcera“. Záleží na rodové linii matky, takže příjmení se dědí po tom, kdo nakladl vajíčka. Vel je tím pádem synem političky jménem Nok.

Šaris Il-Wan právě hovoří a doprovází to podivnými, rozvážnými gesty. Sleduju jeho kusadla, ale nedokážu z nich odezírat jako Velovi. Lovec odměn, který mě nejdřív sledoval a potom mi zachránil život tolikrát, že už to ani nespočítám, chvíli přemýšlí a potom začne překládat.

„Šaris vás vítá na Ithiss-Toru,“ začne. „A věří, že si této cti považujete. Za posledních dvě stě oběhů jste první loď z cizího světa, kterou tu rada nechala přistát.“

I když jsem se na tuhle chvíli připravovala, cítím, jak se mi klepou ruce, když dávám dohromady náležitou odpověď. „Konglomerát si této pocty a vaší pohostinnosti nesmírně považuje a těší se na sjednání nové dohody mezi našimi národy.“

Zatímco Vel moje slova překládá, já se nad nimi užírám nervozitou. Řekla jsem dost? Nebo až příliš? Pochybnosti ve mně kvasí jako zkažené víno. Na Il-Wanovu odpověď naštěstí nemusím čekat dlouho.

„Dobře řečeno,“ pochválí mě Šaris prostřednictvím Velova překladu. „Bylo by mi potěšením, kdybyste se mě uvolila doprovodit do hodovní síně. Provedli jsme výzkum toho, co upřednostňujete, a jsme si jisti, že zde najdete řadu chutných pokrmů.“

Nevím jistě, jestli má na mysli konkrétně mě, nebo lidstvo jako takové. Každopádně přikývnu: „I mně bude potěšením.“

Šaris kráčí živou chodbou jako první. Podle mého nejlepšího odhadu je živá celá budova a do současné podoby ji vytvarovali. Zaznamenám něco koutkem oka a na okamžik zahlédnu malého tvorečka, jak cupitá proti stěně a mizí v ní. Zaváhám na dost dlouho, abych si domyslela, že je struktura stavby dutá a připomíná spíše obří včelí plástev než jakoukoliv budovu, kterou jsem kdy viděla.

„Stará se o údržbu,“ informuje mě Vel.

Tehdy si vzpomenu: vyprávěl mi o nich během dlouhých učebních sezení na palubě lachionské lodi. Ithtoriani vyvinuli zčásti organickou a zčásti robotickou inteligenci, která v pozadí neustále vylepšuje a renovuje okolní prostředí. Pomyslím si, že tak příhodně se to asi nesemele, aby se malí brouci obrátili proti těm velkým, ale já už teď prostě vidím kudlu v zádech úplně všude.

Můj doprovod mě následuje v úhledných dvojicích: Vel s Constance, Dina s Trefou a Jael s Marchem. O svého milence mám starost. Už to není ten chlap, co jsem se do něj zamilovala. Je v něm temnota a chlad, co pálí jako led příliš dlouho přimáčknutý na holou kůži. Nemůžu se ho ani dotknout, vyprovokovala bych nějakou podrážděnou odvetu… jako by měl nervy svinuté v jediném citlivém klubku.

Laskavosti v něm zbyla jen vzácná špetka, zbytek tvoří chladný, schopný zabiják. Asi bych měla být vděčná, že se ke mně vůbec vrátil. Mohl klidně odejít, navázat na svůj někdejší život žoldáka a spálit všechny mosty. Tuhle mi řekl, že si pamatuje, jak mě miloval, ale teď už to tak necítí.

Bolí to tak, že si nemůžu dovolit na to myslet. Jakmile překonám právě probíhající první kontakt, budu o tom moct začít uvažovat a najít řešení. Ale právě teď musím nechat osobní problémy stranou.

Mluvila jsem vážně, když jsem říkala, že chci dát své roli velvyslankyně všechno, bez ohledu na to, jak moc Syndikát – a moje matka – chtějí, abych selhala.

Pořád mám potíže vstřebat pravdu. Moje matka vede Syndikát, největší spolek organizovaného zločinu v galaxii: sázení a hazard, lichva, prostituce, drogy, zbraně, nájemné vraždy, vydírání, vymáhání výpalného, pašování zboží a otroků – nic pro ni není dost podlé, jen když to hodí něco do kasy. A co je horší, za účelem zvýšení celkového zisku se neštítí vyvolat ani mezihvězdný konflikt.

Velova a Constancina blízkost mi dodávají odvahu. Ithtorianský radní se nedívá napravo ani nalevo, jen prochází řadou mřížovitě uspořádaných klenutých průchodů a pak vstoupí do široké, téměř jeskyni podobné síně plné Brouků. Je to urážlivý výraz, neměla bych o nich takhle přemýšlet, ale nemůžu si pomoct. Dokud si to slovo nechám pro sebe a nevyslovím ho nahlas, mělo by to být v nejlepším pořádku.

Zprvu mi připadají všichni stejní, ale mezitím, co Šaris hovoří a Vel poslouchá a připravuje překlad, všimnu si, že má každý jinak posazené oči a jinak široká kusadla. Někteří mají barevné konce drápů, jiní pruhovaný trup. Constance se ke mně nakloní a začne mi předávat informace o jejich společenském postavení na základě umístění a zbarvení jejich kresby.

S Constancinou pomocí najdu ithtorianskou samici, která tady velí… no, zdá se, že vlastně všemu. I na Ithtorianku je vysoká a štíhlá a má červené konce klepet. Přes trup se jí navíc táhne šest nažloutlých pruhů. Na planetě je nikdo další nemá; podobají se generálským insigniím, až na to, že uniforma Ithtorianů nastálo splynula s jejím chitinovým krunýřem.

Vel mi prozradí, že nejbližší překlad jejího titulu zní hlavní administrátorka, ale něco mi říká, že tohle označení nezahrnuje všechny nuance její skutečné moci. Je obestoupena svitou Ithtorianů s nižšími hodnostmi; obklopují ji v půlkruhu, buď kvůli bezpečnosti, nebo z čirého patolízalství, někteří průbojnější samci možná z obou důvodů. Podle lidského názvosloví je něco jako kancléřka, ale poté, co rada odhlasovala, že nás Ithtoriani přijmou a vyslechnou, nemohla jejich rozhodnutí vetovat. To ji musí štvát.

Hlavní administrátorka Otlili Ib-Ekei stojí na druhé straně místnosti a opětuje můj upřený pohled. Ani ten její není nijak laskavý. Podle sklonu kusadel patří k Opoziční straně nebo s ní sympatizuje. Vel mě před nepřáteli varoval už na lodi. Opoziční strana, OS, by nejradši celou naši delegaci zotročila a poslala na nucené práce do vězeňského zařízení pro zvlášť agresivní zločince a nevyléčitelné šílence. Soudě podle předchozích vzájemných styků pokládají Ithtoriani lidstvo za obojí.

Je ale jedno, co si o nás myslí. Jestli tady selžu, Pajšláci získají na síle a troufalosti. Celá se otřesu, když si vzpomenu na masakr na stanici Emry. Ta malá holčička strávila pohřbená zaživa v jejich sítích spoustu hodin. Kdyby se vejce vylíhla, mláďata by z ní zaživa vysála všechny živiny, až by zůstala jen svraštělá slupka. A co je nejhorší? Že dospělí Pajšláci jsou ještě horší.

Stočím pohled k rameni, na které mi někdo sáhne a vytrhne mě ze zlého snu. „Vel je připraven začít,“ sdělí mi Constance.

Lovec odměn to potvrdí krátkým přikývnutím, což je další lidské gesto, které u něj v jeho přirozené podobě působí zvláštně. „Šaris vás vítá na hostině uspořádané na vaši počest. Tato příznivá událost znamená novou kapitolu v diplomatických vztazích Ithtorianů a lidí, proto na ni byli pozváni nejvýznamnější členové ithtorianské vlády. Pevně doufáme, že budete spokojeni se slavnostní tabulí i se zábavným programem, jehož přípravě věnovala naše komise pro věci upřednostňované lidmi mnoho hodin času.“

Suma sumárum: Zdravíčko, vítejte na naší planetě. Užijte si jídlo a program.

Když Brouci přitlačí stůl, co měří dobrých šest metrů, plný neznámých a děsivých jídel, z nichž některá se ještě hýbou, usoudím, že se to snadno řekne, ale hůř udělá.

KAPITOLA 2

Nejsou tu žádné talíře. A taky si není kam sednout.

Ale to mě nepřekvapí, s kulturou a zvyky Ithtorianů jsem byla zevrubně obeznámena. Za slušné se tu považuje sáhnout do společného pokrmu rukou a vzít si sousto, aniž byste se dotkli okolního jídla. Své sousto pak sníte. Ithtorianům při tomto manévru výrazně pomáhají jejich drápy.

„Omezuje to odpad,“ informuje mě tiše Vel. „Každý sní jen to, co si vezme, není třeba vyhazovat žádné porce nabrané do misek.“ Zní to, jako by příliš neschvaloval myšlenku, že má někdo velké oči, ale malý žaludek.

Vezmu to na vědomí pokývnutím a vyberu si chod, který mě na první pohled nejmíň uráží. Rádoby obratně se chopím něčeho s omáčkou, co připomíná jídlo z plodů moře. Chuť to má sladkou a pikantní; sousto se mi rozplyne na jazyku. Šaris pohne kusadly ve výrazu, který považuju za souhlas. Jeho následnému pocvakávání a švitoření porozumím, až když mi je Vel tlumočí, ale získám dojem, že si vedu dobře.

„To je kandovaný kir,“ pronese Vel po chvíli. „Máte vybraný vkus, pokud jde o syrové…“ Odmlčí se, jako by jeho zvukový syntetizátor nevěděl, jaké slovo použít. „Maso,“ dokončí.

Syrové… maso? Bude lepší o tom dlouze nepřemýšlet. Žaludek se mi zhoupne, ale zvládnu se usmát. „Je to lahodné.“

A nelžu. Kir bude určitě nějaký druh zvířete. Doufám. Začnou se mi potit dlaně, když si uvědomím, že bych měla pokračovat v jídle, dokud budou jíst všichni ostatní. První dojem může být klíčový, tak to abych radši nikoho neurazila.

Kdyby nic jiného, aspoň jako velvyslankyně vypadám. Vel mě přiměl obléknout si zlatou róbu, o něco méně honosnou, než jsou pruhy královské žluti na hrudi hlavní administrátorky. Oděv dává najevo moji důležitou roli v delegaci. Proto jsou všichni ostatní v černé, i když u Marche je to spíš nálada než móda.

Vel mě vede a diskrétně mi naznačuje, které pokrmy bych měla vyzkoušet a které nechat Ithtorianům. Lovci odměn to jde – zprostředkovává naši komunikaci se Šarisem tak hladce, že už ke konci přestávám jeho tlumočení vnímat. Když dojíme, přinesou nám níže postavení dělníci vlhké ubrousky na utření prstů. Obřadně si utřu obě dlaně a vrátím ubrousek číšníkovi.

Pak je načase se družit.

Ithtorianský zástupce mě vezme k ostatním členům rady, včetně hlavní administrátorky. Dokonce i já poznám, jakou vládne mocí a jakou posvátnou úctu budí u ostatních členů rady. Je to jasné z toho, jak uctivě a kde vůči ní stojí – zhruba metr daleko a tak, aby tvořila jádro jejich skupiny. Na hostinu byli pozváni i další vysoce postavení Ithtoriani, ale ti si očividně nezaslouží moji pozornost. Přinejmenším ne právě teď.

Rada má šest členů, přičemž Otlili Ib-Ekei je formálně v jejím čele. Z toho, co jsem pochopila, však ve skutečnosti nemá volební hlas. Stanovuje vedení politiky a je zodpovědná za řízení ostatních aspektů vlády. Do jejího pole působnosti například spadá celá oblast soudního a vězeňského systému.

Každý člen zvolený na základě všeobecné dohody reprezentuje svůj domovský volební obvod. Jeho mandát však není nijak časově omezen. Pokud je s ním lid spokojen, může radní svoji funkci zastávat doživotně. Vůdci tří velkých politických stran nicméně mohou vyvolat šetření a poté hlasovat o propuštění, když existují důkazy o korupci nebo neschopnosti daného radního. Ithtoriani se nelibě dívají hlavně na to druhé. Zahrnuje to i fyzickou nemohoucnost. Jen velmi vlivní členové rady si mohou dovolit dlouhodobější absenci z důvodu nemoci a doufat, že nepřijdou o místo. Na slabost tu pohlížejí s despektem.

Zdá se, že běžnou součástí zdejšího života jsou úplatky – neboli složitý systém různých laskavostí a darů. Toho by se dalo využít. Jenom nevím, jak by se jim líbily odměny či dárky od návštěvníků z jiného světa. Jakmile budeme mít za sebou tuhle první oficiální událost, zeptám se na to Vela.

Zatím se obávám, že budu mít problémy přiřadit jména ke tvářím, proto se nakloním ke Constance a pošeptám jí: „Ulož mi to, prosím. A pak mi pomůžeš zapamatovat si, kdo je kdo.“

„Potvrzuji,“ odpoví tiše.

Povzbudí mě to a můžu se začít věnovat nepodstatným zdvořilostem, které se ode mě očekávají. Šaris se pohne v náznaku úklony a představí mě shromážděné vznešené společnosti. Poznám tu narážku, založím si paže na prsou, pevně je přimknu k tělu a zdvořilou úklonu mu oplatím. Vel stojí za mnou, lehce se dotkne mých zad a já si vzpomenu, že mám sklopit zrak a v duchu napočítat do pěti. Je to postoj, který vyjadřuje přátelské úmysly a hlubokou úctu vůči mým hostitelům.

„Výborně,“ ozve se Šaris ve Velově překladu.

Vezmu to na vědomí s úsměvem, ale zuby neukážu – mohli by si to vyložit jako výraz agrese. Dá mi to práci, ale uložím si jejich jména do paměti: Devri Il-Waren, Mako Ib-Mithiss, Karom Il-Fex, Sartha Ib-Ulik a samozřejmě Šaris a Otlili.

Devri je nejvyšší, toho poznám snadno. Jeho chitin se leskne jako měď s bledězeleným proužkováním. Kdyby to bylo na mně, považovala bych ho za fešáka.

Mako je malá, téměř drobná a její oči posazené po stranách hlavy se třpytí jako onyxy. Její hruď má barvu tmavého jantaru s tmavozeleným nádechem a pruhy na ní naznačují nižší společenské postavení, takže jsem překvapená, jak daleko to dotáhla. Všimnu si, že má na sobě stejný vzor jako dělníci, kteří nám přinesli vlhčené ubrousky.

Třetí radní, Karom, by byl podle ithtorianských měřítek považován za tělnatého. Vysoký je stejně jako Vel, ale je dobře o polovinu širší. Jeho krunýř se leskne tmavou, v podstatě indigovou modří. Oči v barvě leštěného jantaru mu ladí se žlutohnědými pruhy, které naznačují vysoké postavení – není to královská žluť, ale patří k důležitým členům rady. Podle pozice jeho kusadel ale naneštěstí není z lidské delegace nadšen. V duchu si ho vyškrtnu ze seznamu možných spojenců.

Zbývá Sartha, která se velikostí a zbarvením podobá Velovi. Oba jsou tmavě zelení, téměř olivoví, ale ona nosí podobně jako ostatní členové rady vzor vyjadřující její společenský status. Vel proti ní působí více nahý a já si poprvé uvědomím, jaké opovržení si vysloužil, když opustil domovskou planetu.

Podle kritérií jeho lidu ničeho nedosáhl. Historii svých úspěchů by měl mít vyleptánu do krunýře, aby je všichni viděli. Místo toho cestuje s lidskými bytostmi a dokonce pro ně překládá, což ho staví do podřízené role. Kéž bych je mohla přimět, aby na něj změnili názor, ale to se mi pravděpodobně nepodaří. Jen doufám, že mu naše společná přítomnost nijak těžce neuškodí.

Překvapí mě, když ho Sartha vezme na vědomí. Je to osobní pozdrav, nenápadný a tichý. Kdybych nedávno neabsolvovala rychlokurz ithorianské řeči těla, určitě by mi unikl. Ale takhle jasně zaznamenám, jak nakloní hlavu a jejich oči se nakrátko setkají.

Už chápu, proč mi Vel radil, abych si nechala holé paže. Tady jsou jizvy výhodou, protože vyjadřují vysoké společenské postavení. Život někoho nepoznamenaného by byl považován za neobyčejně jednotvárný, a tím pádem bezvýznamný. Jmenování takového nezajímavého člověka velvyslancem by Ithtoriani považovali za strašlivou urážku.

Od členů rady se přes Vela ozve: „Je mi ctí, že vás poznávám.“ To promluvila Sartha.

Mako dodá: „Vítejte na Ithiss-Toru. Nechť je naše spojení trvalé a prospěšné.“

„To byla úžasná wa – prokazujete jí velkou čest mému rodu.“ To se ozve Devri a zřejmě jsem měla pravdu, když jsem ho nazvala fešákem.

Úžasná… jak bylo to slovo? Další věc, na kterou se musím zeptat Vela. Po Devriho chvále usoudím, že není jen pohledný, ale i okouzlující. Jestli jsem aspoň trochu schopná překládat výrazy Velovy tváře, řekla bych, že se o nás Devri silně zajímá. Pohledem těká mezi Constance, Dinou, Trefou, Jaelem, Velem, Marchem a mnou. Přemýšlím, jestli si něco nastudoval o lidech.

Karom se tváří, jako by ho zdvořilost bolela. „Jsme rádi, že jste zde.“

Jo, jasně. To ti nežeru ani náhodou. Nechce nás tu o nic víc než Otlili, což mě vede k myšlence, že naši zastánci pocházejí z řad níže postavených Ithtorianů. To taky dává smysl. Ti, co zachovávají status quo a užívají si současných výhod, nikdy nechtějí sledovat, jak se přirozený řád věcí mění.

Šaris nás už pozdravil, takže zbývá jen Otlili, hlavní administrátorka. Zatím nepromluvila, pouze si nás prohlíží širokýma jiskřivýma očima. Vznáší se kolem ní aura nezměrné, ale zkrocené síly, jako by nás mohla jediným scvaknutím drápů nechat všechny připravit o hlavu. To bohužel nemusí být tak daleko od pravdy. Nepotřebuje mít v radě hlasovací právo, aby byl znát její vliv.

Tiché štěbetání shromážděných Ithtorianů se utiší, jako by všichni čekali na její projev. Za zády skoro slyším Marchův dech, takové je v místnosti ticho. Když konečně promluví, přeju si, abych ty zvuky dokázala rozluštit sama, ale takhle musím počkat, až si je poslechne Vel, zpracuje je a pak použije svůj hlasový syntetizátor. Podle reakcí, které mají její slova na shromážděné, odhaduju, že je její řeč strhující, vlastenecká a možná i štvavá.

„Ctění hosté,“ začne Vel. „vážení krajané, sešli jsme se na úsvitu významné epochy. Nastal čas, aby Ithiss-Tor odvrhl separatismus a zaujal své místo mezi hvězdami. Neexistuje důvod, proč bychom neměli začít hledat štěstí a nechat svůj hlas znít i jinde v galaxii. Copak nejsme obdařeni větší moudrostí a nevlastníme pokročilejší technologie než ti, kteří se hádají, kdo bude mít právo vládnout?“

Nelíbí se mi, kam to směřuje. Mám z toho pocit, že výměnou za ochranu proti Pajšlákům by si Otlili nejradši lidstvo podmanila. O dohodu za takových podmínek by Konglomerát nestál, i když by to na jisté úrovni znamenalo vesmírnou spravedlnost za to, co lidstvo provedlo La’hengrinům.

Na základě prvního kontaktu, který skončil ozbrojeným střetem, vypustilo lidstvo do jejich atmosféry zklidňující drogu. Měla je obměkčit, aby s námi začali obchodovat. Jenže jsme nevzali v úvahu jejich fyziologickou schopnost adaptace; náš zásah způsobil, že teď jejich druh není schopný bojovat, ani když jim jde o život. Svou namyšleností a nevědomostí jsme stvořili rasu otroků. Je mi zle, jenom na to pomyslím, a mám obavy, že by mohli Ithtoriani náš karmický dluh vyrovnat. Hlavní administrátorka na to rozhodně vypadá dost hrozivě.

Když Otlili domluví, propustí nás a Šaris nás vyzve: „Užijte si večírek.“

Tehdy začne slibovaná zábava. Mám potíže určit, co nám to vlastně Brouci předvádějí. Chvílemi to připomíná tanec, jindy nadšenou akrobacii. Letmo pohlédnu na Vela a žádám vysvětlení.

„Je to ukázka nejoblíbenějších způsobů boje.“

Ach tak. Když mě na to upozornil, najednou vidím, jak se to může uplatnit ve válce. Po vystoupení dvakrát obkroužím místnost a seznámím se s každým, kdo o naši delegaci projeví zájem. O jména a obličeje se nemusím starat, protože vím, že mi je Constance zaznamenává, ale musím přiznat, že se mi uleví, když nás konečně doprovodí do našich pokojů. Hodila by se mi trocha času na rozhovor s týmem a na přemýšlení.

Není pochyb, že to nejtěžší nás teprve čeká.

KAPITOLA 3

Moje apartmá je luxusní, i když je v cizím světě.

Je plné zlatých odstínů, takže mám pocit, jako bych omylem zabloudila do klenotnictví. Neřekla bych, že působí uklidňujícím dojmem, ale jeho okázalost mě nenechává na pochybách, že si Ithtoriani potrpí na dobrý první dojem. Nábytek úplně netrefili, například sedadla židlí jsou trochu šikmá, ale poznám, že se snažili.

Pokoj naplnili autentickými lidskými artefakty, třeba ručně vyrobeným ovládacím panelem s rozhraním pro lidskou komunikaci. Hodně se mi líbí stojací lampa. Kromě muzea jsem nikdy nic takového neviděla. Lenivě si představím, jak staré asi musely být údaje, co si stáhli z družice, nebo jestli dokonce nevycházeli z dat od první lidské výpravy, která tu přistála před více než dvěma sty oběhy.

Podle toho, jak vypadá tenhle terminál, by to sedělo. Nemá systém hlasových příkazů, všechno musíte sami naťukat a taky ručně spustit software, aby se zpráva odeslala. Naštěstí do něj přidali video.

Jenom tu nejsou okna, což mě znepokojuje. Rozhoduju se, jestli jsem vězeň, nebo jestli je to ochranné opatření pro mou vlastní bezpečnost. Ani jedna z těch možností mi nevoní. Ani jeden scénář nevěstí pro spojenectví nic dobrého.

Ze všeho nejdřív zapnu terminál a odešlu zprávu kancléři Tarnovi. Chci ho ujistit, že to s úspěchem téhle mise myslím vážně, což udělám nejlíp, když ho budu pravidelně informovat. Moje první zpráva je nutně stručná, ale s potěšením ho v ní informuju, že prvotní setkání proběhlo bez zádrhelů. Myslím si, že líp by to nikdo nesvedl.

Vel bydlí ve stejném křídle budovy. Vzal s sebou Constance, aby jí něco přidal do databáze ithtorianských zvyklostí. Očekávám, že se později zastaví. Jael má pokoj hned vedle, protože tvrdí, že pokud jde o mou bezpečnost, je neustále ostražitý. Já ale trvám na svém původním hodnocení, že je to nejhorší osobní strážce na světě. Počítám, že touhle dobou už je zpátky na lodi a hraje tam o peníze s příslušníky klanu, co se nikdy nedostali mimo Lachion.

March se tiše posadí na jednu ze šikmých židlí a dívá se na mě tak odtažitě, až znervózním. Muselo pro něj být těžké stát v místnosti plné Brouků a nereagovat na to, co působilo jako hrozba. Navenek snášel to napětí dobře, ale teď se na něm projevilo. Jeho oči vypadají tmavší než jindy, tvář má ostře řezanou a ztrhanou.

„Šlo to dobře,“ nadhodí. „Udělala jsi dojem.“

S upřímným povzdechem se usadím na židli vedle. „V to doufám. Mám pocit, jako bych se plížila minovým polem.“

Za jiné situace bych se mu svinula do náručí. Ale March teď nesnese cizí doteky; lidský kontakt u něj zaručeně vyvolá prudkou agresivní reakci, ne laskavost. Myslím, že se mu něco pokřivilo v hlavě a každý kontakt, jakkoliv něžný, považuje za hrozbu. Pamatuje si, co ke mně cítil, ale už k tomu nemá přístup. Je chladný a vzdálený jako východ slunce na Ielosu, naplněný stejně drsnou a nebezpečnou krásou.

Chci ho tak, až to bolí, ale nevím, jestli budu někdy schopná zopakovat to, co s ním tehdy udělala Mair, když ho dala do pořádku. Nemluví o tom, takže se nedá zjistit, jak na to Mair šla. Co hůř, ona měla výcvik a výhody, které já nemám, ale to mi nezabrání to zkusit… kdysi jsem měla představu, co je potřeba udělat. Na Marchovi těžce spočívá nemohoucí vděk. Chtěl Mair oplatit její laskavost, což udělal, když se na Lachionu pasoval do role generála. A draze za to zaplatil.

Zatím jsem úplně nezpracovala fakt, že vůbec přežil masakr na Lachionu – nebo že se ke mně vrátil, jak vždycky sliboval. Mohl odejít, vrátit se k životu, který vedl předtím. Ale on chce pro sebe víc než jenom nekonečnou válku, alespoň dřív to tak bylo. Co chce tenhle March, netuším. Nepoznávám ho.

„Ano, situace je nejistá. A já ji jen zhorším,“ pronese tiše. „Doufal jsem, že to budu schopen ovládnout, ale vidím v těch Broucích jen jediné, hrozbu. Dříve nebo později ztratím nervy. Kéž bych zůstal na lodi.“

Je tohle situace, kdy mám učinit těžké rozhodnutí? Mám věřit jeho sebehodnocení a poslat ho na zbytek našeho pobytu na Ithiss-Toru zpátky na loď? Nevím, jestli dokáže být nezaujatý. Zdá se, že sám sebe považuje za zrůdu. A možná má pravdu; neviděla jsem, co zažil na Lachionu. Vím, že má noční můry.

Pomalu vydechnu. „Jestli tomu vážně věříš, měl by se na tebe podívat Doktor. Možná ti předepíše něco, abys zůstal v klidu.“

A já bych ráda věděla, jestli už pro mě Doktor nemá překladač. Čekání na Velovo tlumočení už mě otravuje, a to jsme tu teprve hodinu. Před Marchem to ale nezmíním.

Delší dobu mě pozoruje se zaťatou čelistí. Znám ho dost dobře, abych věděla, že myšlenka na léky upravující chování se mu hnusí, ale nakonec bez námitek vstane. „Pojďme za ním.“

Nejdřív se převléknu ze zdobené, těžké róby a vezmu si své tradiční kalhoty. Nechci budit víc pozornosti, než je nutné. Požádali nás, abychom zůstali na pokojích až do rána, zatímco budou připravovat první sezení, kde dostanu příležitost předložit návrh Konglomerátu, a členové rady budou moct vyjádřit námitky k údajným výhodám našeho spojenectví.

Vrtá mi ale hlavou, proč nechtějí, abychom se tady potulovali bez dozoru. Jde jim o naši bezpečnost, nebo mají nějaká tajemství, která si chtějí uchovat? Zavolala bych si doprovod, ale považuju za nerozumné odhalit, že by mohl mít můj milenec psychotickou příhodu, když nebude pod prášky.

Kdyby se Jael víc věnoval své práci, zaznamenal by, že se snažím vyklouznout z pokoje, ale když vycházíme na chodbu, není po něm ani vidu, ani slechu. Od nejvýznamnějších ithtorianských politiků nás ubytovali hodně daleko a já nevím, jestli mám mít obavy, nebo být poctěna. Tak či tak, stejně už víme, že to bude těžký boj.

Všechny chodby mi připadají stejné a není tu ani žádná mapa – i kdybychom snad nějakou uměli přečíst. Dívám se nalevo i napravo a obdivuju nádhernou plasticitu biostěn. Hustě spletené listy se v pronikajícím světle lesknou téměř akvamarínově, ale jejich exotická krása mi s orientací nepomáhá.

„Kudy?“

„Doprava,“ řekne bez váhání.

„Víš jistě, že to je cesta zpátky k lodi?“

„Poměrně jistě.“ Na chvíli mu v očích zahlédnu záblesk starého Marche, stín humoru, který mi připomene, jak se kdysi uměl smát.

„Tak jdem.“ Věřím mu a zabočím do chodby.

Cestou potkáme několik ithtorianských dělníků, kteří na nás hledí zaraženě a s očividnou nedůvěrou. Zastavit se nás ale nepokoušejí. K ničemu by jim to nebylo – nemáme s sebou našeho tlumočníka. Netuším, jak chceme najít cestu zpátky do hangáru, i kdybychom se vymotali z bludiště, kde nás ubytovali.

„Omlouvám se.“

I kdybych se otočila, z jeho výrazu bych stejně nepoznala, co tím myslí, takže to neudělám. Myslím, že si vzpomínám, jak jsme tady zatáčeli doleva. „Za co?“

„Že jsem tě zklamal.“

Přelije se přese mě prudká vlna lásky. Tolik bych si ho přála utěšit, ale jeho rány jsou na místech, kam nedosáhnu. V očích mě pálí slzy. „Nezklamal jsi mě. Jsi přece tady, ne? Mohl jsi odejít. Ale zůstal jsi. Tím pádem v hloubi duše pořád doufáš, že tě budu schopná dát do pořádku.“

Hlas má drsný jako struhadlo. „V nic takového nedoufám. Zdá se mi jen o zabíjení, Jaxová. Probouzím se nervózní a cítím, jak ho potřebuju. Rozčílím se i kvůli úplným hloupostem a mám chuť vybuchnout – poslední dobou na nic jiného nemyslím. Takhle mi naposledy bylo, když jsem jednu vrazil Honovi, ukradl mu loď a uletěl z Nicuanu.“

Nějak se mi podaří neodpovědět: „Já ti to říkala.“ Viděla jsem, jak ho pohlcuje temnota už před svým odletem z Lachionu, ale on chtěl zůstat stůj co stůj. Měl pocit, že dluh Maiřině památce splatí tehdy, když pomůže její vnučce Keri, která měla po babiččině skonu problémy s vedením Gunnar-Dahlgrenů.

Klany jsou plné bývalých psanců a banditů, co si libují v životě na hraně, ale to s sebou přináší určitý podíl rizika. Jasně, na Lachionu se nikdo nepokouší usadit, takže si klany vládnou samy, ale jejich konflikty můžou být brutální a ničivé… a to nemluvím o původní planetární fauně. Není to moje oblíbené místo v galaxii, ale March je s ním svázán.

Zahneme doprava. Řídím se instinktem, ale tiché šumění stěn téhle budovy, které podezřele připomíná tep, jako by nás pohánělo právě tudy. Doufám, že nás vede k východu z budovy, a není to nějaké mimozemské bezpečností opatření, které skončí výslechem ohledně našich úmyslů. Pokračujeme dál a já se pokouším vymyslet, co mu mám říct.

„Pamatuješ, co jsi mi řekl, když jsem se málem uječela k smrti, protože jsem viděla věci, co ostatní neviděli?“ zeptám se nakonec.

Je pár kroků za mnou a trochu vlevo. Do obličeje mu nevidím, ale je zticha, což znamená, že přemýšlí. „Pro tebe bych přišel kdykoliv, Jaxová.“

Usměju se. „Jo. A podívej, jsi tady. Víš, co mi to říká?“

„Nemám páru.“

„Že plníš sliby.“ Vyjádřit ten pocit pro mě není snadné. „Že se na tebe můžu kdykoliv spolehnout.“ Kousnu se do rtu a hledám v sobě sílu pokračovat. Nerada o těchhle věcech mluvím, připadám si pak slabá, zranitelná a nahá. „Říká mi to, že jsi jako skála a jsi tu pro mě. Mrzí mě, že to musíš absolvovat podruhé, Marchi, ale nejsi sám. Nedovolím, abys byl.“

Chodba končí prostorným předsálím z plexiskla. Vlevo vidím tunel vedoucí do podzemí. Do hangáru bychom mohli dojet podzemkou. Jelikož tady necestují po povrchu, je všechno dokonale čisté, ani trochu jako na Nové Zemi. Nezaujatě si představím, co by si asi Ithtoriani pomysleli o Wickvillu, jeho neřestech a každodenním násilí. Bezpochyby by jim posloužil jako ospravedlnění jejich ostražitosti vůči lidstvu.

Se světly za zády a skleněnou plochou před sebou zachytím Marchův rozmazaný odraz; vypadá cize a přepadle. Když se k němu otočím napřímo, má už dokonale neproniknutelný výraz, s očima temnýma jako bezhvězdná obloha. Nevím, co s ním, ale odejít ho nenechám.

„Díky,“ vypraví ze sebe nakonec. „Kdyby to šlo, asi bych byl rád za to, jak jsi tvrdohlavá.“

„Jo, to teda jsem.“

Když se přiblížíme ke dveřím, otevřou se a my můžeme projít do svažující se chodby. Pořád nás obklopují ty lesklé akvamarínové lístky, krásné a funkční. Mám pocit, že pomáhají s ventilací, pročišťováním vzduchu a také vydávají slabé teplo. Ta technologie by mě zajímala, ale pěkně jedno po druhém.

KAPITOLA 4

V tunelu do podzemí je světlo díky plexisklu, takže si můžeme poprvé sami prohlédnout planetu z jejího povrchu. Zůstanu chvíli stát a obdivuju výhled. Prostředí mimo budovu působí velmi odlišně od téměř tropického pojetí jejího vnitřku. Jako by tu vytvořili exoskelet ze železa a titanu, vyleštili ho do nadpozemského lesku a potom naplnili srdce svého světa idylickou živou krajinou.

Ithiss-Tor je ledová planeta. Chápu to tak, že kdysi dávno pokrývala celý povrch tropická džungle, ale neustálé války a používání nebezpečných a technologicky pokročilých zbraní způsobilo trvalou změnu klimatu. Brouci se pak na chlad adaptovali. Z hlediska fyziologie se moc neliší od lidí. Podnebí a jejich někdejší dravý způsob života způsobily, že se u nich vyvinuly vylučovací žlázy, díky nimž mohou své vnější kostry pokrýt izolací. I oni potřebují prostředí bohaté na kyslík, i když říznuté troškou dusíku, který nás, lidi, ve větším množství obluzuje.

Obloha je šedá jako mlhavá morálka a mraky splývají s jakoukoliv barvou, která k nim přirozeně vystoupá. Studovala jsem místní kulturu, ne povětrnostní podmínky. March je mi nablízku, stojí dost blízko, aby mě bránil, ale kontaktu se vyhýbá.

„Do hangáru bysme se měli dostat podzemkou,“ nadhodím optimisticky.

Přikývne. Pokračujeme dolů, pryč od oken. Uslyším hladké klouzání vagónů odjíždějících ze stanice. Tuším, že podzemka funguje na bázi systému magnetů. Jestli si neporadíme, nemám ponětí, jak se dostaneme zpátky na loď, aniž by se o tom dozvěděl Šaris.

Stanice pod sídlem vlády je skoro opuštěná. Přemýšlím, jestli je to v tuhle denní dobu běžné, když se připojujeme ke čtyřem Ithtorianům čekajícím na další spoj. Jakmile nás spatří, leknou se a odtáhnou se od nás s cvakáním a syčením, které zní téměř nepřátelsky, i když samozřejmě nevím, co říkají. Jejich reakce nevěstí pro plánované spojenectví nic dobrého.

Kloužou po nás pohledy jejich složených očí a pak se odvracejí. Rozčiluje mě, že jim nerozumím. Ten implantát budu potřebovat spíš dřív než později. March vedle mě ztuhne v očekávání potíží. Vzhledem k tomu, co máme za sebou, to není úplně paranoidní reakce. Začínám si vyčítat, že jsme sem vyrazili jen sami dva. Jediné, na co jsem myslela, bylo, jak pomoct Marchovi.

K mé velké úlevě si nás Ithtoriani dál nevšímají. S příjezdem další soupravy se jejich hovor uklidní. Ozve se zasyčení, otevřou se dveře a my nastoupíme. Vybavím si rychlokurz ithtorianské symbolologie a jsem si skoro jistá, že jsem našla symbol představující kosmodrom. Není překvapením, že je to až poslední zastávka, a Brouci vystoupí dřív než my.

„Určitě jsme správně,“ pronese March, když vystupujeme.

„Doufám.“ Protože se o něj bojím, nevyloudím tak upřímný úsměv, jaký bych chtěla. Nesnáším, když musím před svým milencem něco předstírat. Kdyby chtěl, mohl by mou faleš odhalit, ale on nechce. Chybí mi.

Stanice je strohá, sterilně šedá a z jednolitých stěn, které vytvářejí dojem nezměrného prostoru, se mi točí hlava. Nepoznávám to tady, ale možná jsme předtím jeli jinudy. Možná jsme se neztratili. Když stoupáme po šikmé rampě, cítím, jak mám sevřené hrdlo. Těžko říct, kde se vynoříme. Doufám, že jsem se rozhodla správně a dorazíme nějakým spojovacím tunelem do kosmodromu.

Závan chladného větru tuhle možnost popře.

„Sakra,“ utrousím.

„Tak co myslíš?“ zeptá se March. „Podíváme se, kam to vede, nebo se vrátíme stejnou cestou?“

Nevím proč, ale ta otázka mi připadá symbolická: jestli se vrátíme, jako bych dala najevo, že některých věcí trochu lituju. Možná čtu až moc mezi řádky, ale on musí vědět, že nelituju ničeho, co se mezi námi stalo. Jediné, co si přeju, je, aby byl celou dobu se mnou. Tak, jak si ho pamatuju.

„Jdeme dál.“

Marchův výraz je neproniknutelný, ale fyzicky jen pokrčí rameny. Pro tentokrát velím já… on už nevěří vlastnímu úsudku. Tomu říkám výhra – ani já totiž nejsem učebnicový příklad psychické vyrovnanosti.

Vynoříme se na otevřeném podzemním náměstí. Podlaha je z nějakého neznámého kamenokovového hybridu s podivnými spirálovitými vzory. Tmavošedý materiál se leskne, jako by měl na sobě vrstvu plexiskla, ale jakmile ujdu dva nebo tři kroky, mám pocit, že se mi barvy pod nohama mění a začínají se slabě třpytit v odstínech fialové a akvamarínové. Uprostřed náměstí stojí socha. Kdyby byla lidská, řekla bych, že vypadá nehotově, je to jen vnitřní kostra s obrovskou hlavou. Vytvořili ji Brouci, takže ani netuším, jestli to má být umění.

Kolem nás je náměstí plné spěchajících Brouků. Ze všech čtyř rohů náměstí vedou chodby kamsi dolů do neznáma. Zdá se, že je to něco jako veřejný park. Je tady trochu chladněji než v ostatních částech města. Zřejmě to souvisí se zdejší náročnější aktivitou a několik Brouků se věnuje tomu, co bych v lidském podání nazvala cvičením.

Kromě sportovců je tu ještě jedna část davu, která nespěchá za prací. Jsou shromážděni v půlkruhu kolem jednoho Ithtoriana, kterému všichni věnují pozornost.

Podle jeho živých a rozmáchlých gest má právě proslov. Tu a tam umlkne a nechá posluchače zareagovat vysokými pisklavými zvuky, ze kterých mě bolí uši. Z naučené látky si pamatuju, že je ten zvuk něco jako potlesk.

Zatímco váhavě postáváme na vrcholu spojovacího tunelu, všimne si nás pár Brouků v zadních řadách. Rychle upozorní ostatní, a než stihneme zareagovat, obstoupí nás. Mohli bychom se otočit a odejít, kudy jsme přišli, ale nejsem si jistá, jestli bychom měli dělat nějaké prudké pohyby. Z drápů jako by jim odkapávalo nepřátelství a také cvakání jejich kusadel a syčení zní výhrůžně. Musí jim vrtat hlavou, co tu sakra děláme – jestli netvoříme předvoj lidského útoku –, ale March a já sotva vypadáme nebezpečně.

No, March možná jo.

Já jsem ještě pořád trochu zesláblá po potížích s kostmi: moje schopnost napravovat negativní vliv šeroprostoru neobvyklou mutací se mi neblaze podepsala na kosterní soustavě, ale každodenní injekce mi pomohly. Co je ale podstatnější, nemám u sebe vůbec žádnou zbraň. Nevím, co kdo říká, ale do popředí předstoupí Brouk ze žlutými pruhy na krunýři. Ty znamenají, že má vysoké postavení, čili si možná uvědomuje, že patříme k lidské delegaci. Doufám v to přesně do chvíle, než natáhne drápy a rozevřené mi je přiloží k břichu.

Ztuhnu. Stačí se pohnout o milimetr, a zaboří mi je do těla. Takhle naše mise skončit nemá. March vedle mě strne a má jen krůček k přepnutí do vraždícího režimu. Odhaduju, že jediný důvod, proč se ještě drží, je ohrožení mé osoby, ne jeho. Aktuálně vůči mně postrádá jakýkoliv citový vztah.

Možná dobře pro nás, i když mi to rve srdce.

Skoro se mi podlomí kolena úlevou, když si všimnu, že se k nám davem prodírá Vel. Spustí na našeho věznitele něco v domorodé řeči. Ze zjevných důvodů pro mě nepřekládá, ale ať mu řekl cokoliv, vůdce davu drápy stáhne. Klopýtavě se stáhnu a třu si břicho.

„Jak jsi nás našel?“ zašeptám.

Jeho hlasovému syntetizátoru chvíli trvá, než se spustí. „Během letu sem se mi podařilo izolovat izotop, jehož prostřednictvím tě sledoval Syndikát, a nastavil jsem na něj své přenosné zařízení. Měl jsem takový pocit, že porušíš instrukce a nezůstaneš v pokoji.“

Cítím, jak mi tváře polévá horkost a ruměnec. Buď mě zatraceně dobře zná, nebo snadno předpověděl můj sklon dělat přesný opak toho, co se mi řekne. Mohla bych se urazit, ale Velova opatrnost nás už v minulosti dostala i z větších malérů, takže budu radši vděčná, že je schopen na základě minulé zkušenosti odhadnout moje chování. I díky téhle schopnosti je pravděpodobně tak skvělým lovcem odměn.

„Díky Marii za to,“ zamumlám.

Kroužek kolem nás nevypadá, že by se chtěl rozejít. March dál zaujímá postoj, jako by se chtěl porvat, podle řeči těla po boji dokonce touží. A ani Brouci nevypadají, že by nás chtěli nechat jít.

Vel stojí bez hnutí a osloví mě: „Proč jste sem chodili, Siranto? Co jste doufali, že získáte?“

Nahrbím v průvanu ramena. „Nechtěli jsme sem. Myslela jsem, že jsem poznala symbol kosmodromu. Doktor se musí podívat na Marche.“

A na mě taky, dodám v duchu. Nechat si implantovat překládací čip se mi najednou posunulo na první místo na seznamu priorit.

„Když to není vaše rodná řeč,“ zašeptá Vel, „mohou se ty symboly podobat. Symbol kosmodromu má horní část ohnutou doprava, ne doleva. A taky má nahoře malou tečku.“

To nám teď moc nepomůže. Brouci, kteří nás obklopili, jsou našim rozhovorem čím dál podrážděnější, a ten, co hrozil, že mě vykuchá, uhodí na Vela. Každé cvaknutí jeho čelistí zní agresivně. Podle jeho postoje poznám, že je tu opravdu nejvýše postaveným Ithtorianem. Ostatní ho budou následovat.

„Můžeš jim to nějak diplomaticky rozmluvit?“ zašeptám. „A dostat nás z toho?“

„Nepravděpodobné,“ odtuší, když jeho rozhovor s vůdcem davu dospěje ke zlověstnému konci. „Připletli jste se na demonstraci.“

A sakra. „Proti čemu?“

„Podle toho, jak se na nás dívají,“ ozve se March, „bych tipoval, že proti lidem.“

KAPITOLA 5

Vážně nechci, aby to skončilo konfliktem.

Ithtoriani vypadají, že by nás nejradši bez soudu popravili, i když nemám tušení, z čeho by nás chtěli obvinit. Dělám, co můžu, abych situaci ještě nezhoršila – úplně stačí, že to byla moje hloupost, která nás sem zavedla. O veškeré mluvení se pochopitelně stará Vel.

Stojím tak, aby mi bylo dobře vidět na ruce. Vidíte, ani se nehnu. Nejsem nebezpečná. Jsem jenom malý roztomilý človíček. Nechápu to, ale mám chuť se začít chichotat. Vím, že je to vyšším obsahem dusíku v místní atmosféře, ale začíná to na mě mít vliv.

Zdá se, že by můj přihlouple přátelský postoj mohl fungovat.

Jenže pak mě něco trefí do hlavy. Nevšimnu si, který Brouk to hodil, ani co to je, ale bolí to. Horký pramínek na tváři mi napoví, že jsem zraněná.

March se vrhne na pět nejbližších Ithtorianů, jako by mu vůbec nezáleželo na životě. Nevím, proč ztratil nervy, ale i když bojuje holýma rukama, je smrtonosnější než většina ostatních lidí se zbraní. Dvěma rychlými pohyby sejme první dva – srazí jim hlavy dohromady. Je rychlý a naštvaný, ale Brouci neváhají a zaútočí taky. Brzy jsme ztraceni v brutální rvačce s Marchem v jejím středu.

Nevím, jak by to skončilo, kdyby se neozvala siréna. Všichni strnou a otočí se k přijíždějícím strážcům zákona. Vel jim rychle něco řekne, a než si vůbec uvědomím, co se děje, už nás nakládají do malého soukromého vozu. Dva Brouci, co nás z té kaše vytáhli, se posadí dopředu, nás nechají v nákladovém prostoru vzadu.

„Co se stalo?“ ptám se Vela, zatímco mě polévá horko. „Jsme zatčeni?“

Mám strach o Marche – pořádný strach – a taky o osud naší mise. Matka by se nasmála, kdyby věděla, že už jsem to i přes veškerou snahu stihla podělat. To je moje holčička, řekla by si s potěšeným úsměvem. Díky mým diplomatickým schopnostem budou Pajšláci brzo žrát obyvatele lidských sídel, zatímco ona zbohatne na penězích od vyděšených přeživších.

„Vaše skupina má diplomatickou imunitu,“ vysvětlí mi Vel. „Ta rána na tváři a záběry z bezpečnostních kamer potvrzují, že jste nikoho nenapadli jako první. Marchovo chování se dá obhájit jako obrana, bál se o tvůj život. Přislíbili jsme vám bezpečný pobyt, takže kdyby tady kdokoliv z vaší delegace utrpěl nevratnou újmu, znamenalo by to pro náš lid velkou potupu.“

Jsem si jistá, že March myslel jenom na jediné – jak rozmačkat co nejvíc Brouků. Podle jeho výrazu nepochybuju, že hrozně moc chtěl někoho zabít. Ještě teď vypadá jako divoké zvíře a očividně není spokojený s intenzitou násilí, kterou mohl uplatnit. Trochu se otřesu.

„Kam to jedeme?“ zavrčí tiše.

„Na kosmodrom,“ odpoví Vel. „Použijeme tunely pro údržbu, vedou souběžně s podzemkou. Vysvětlil jsem strážcům pořádku, že jste si chtěli dojít do lodi pro nějaké vybavení, ale ztratili jste se v podzemí.“

Vypadáme jako blbci, ale výhodou té historky je, že je to pravda. Mohla by docela dobře fungovat. Mohli by se sice zeptat, proč jsme si pro to vybavení prostě někoho neposlali nebo si nevyžádali oficiální doprovod. Začínám si přát, abychom to bývali udělali.

Díky setkání s rozzuřeným davem mám ale na druhou stranu lepší představu, jak se na navrhované spojenectví tváří obyčejní Ithtoriani. Nebude to procházka růžovým sadem, bez ohledu na to, co si myslí kancléř Tarn. Hlavní administrátorka tomu kroku není nakloněná a zdá se, že lidi její obavy sdílejí.

Z náhlého přechodu ze zimy do tepla mě pálí holé paže. Ze všeho nejvíc bych si přála, aby se mě dotknul March, klidně i jen v mysli, ale nic takového se nestane. Jako bychom byli každý na jiném kontinentu, a já bych přitom tolik chtěla, aby byl zase jako dřív. Abychom to zase byli my.

„Proč jste mě nepožádali o pomoc?“ zeptá se Vel tiše. „I když ses chystala k něčemu tajnému, musela jsi přece vědět, že se na mě můžeš kdykoliv spolehnout.“

Šel bys proti vlastním lidem? Přestože to nechci vyslovit nahlas, uvědomuju si, že ho v duchu házím do jednoho pytle s „nimi“ – nejasným společenstvím cizáků, před kterými se musím mít na pozoru.

O Marchově nevyrovnanosti jsem se Velovi bála říct ze strachu, že by to mohlo být nějak použito proti nám. A měla jsem obavy, že by si mohl špatně vyložit, kdyby se dozvěděl, že si chci nechat implantovat vlastní čip.

„A můžu?“ Pokouším se tu otázku zjemnit.

March se zavrtí na sedadle a tiše nás pozoruje. Posílám mu v duchu myšlenku, ať se do toho neplete, ale známé mravenčení, které mě vždycky upozorňovalo, že mi čte myšlenky, tentokrát neucítím. Ne, v tuhle chvíli je jen němým posluchačem. Moje problémy ho nezajímají, jeho nejsou.

Lovec odměn se odvrátí a místo odpovědi vyhlédne ven. Vůz se rozeřve, když ho řidič přepne z režimu pozemního vozidla na vznášedlo. Proletíme nad titanovými vrcholky směrem k jemně poblikávajícím světlům kosmodromu.

„Oni nejsou mí lidé.“ Neutrální tón hlasového syntetizátoru dodává jeho slovům na dojímavosti právě proto, že věta postrádá jakoukoliv intonaci. „Moje rasa ano, ale ne moji lidé.“ Nevím, co na to říct. Vel pokračuje, takže si svou neschopnost nemusím vyčítat. „Odešel jsem, protože jsem nezapadl. Cestoval jsem, ale nikdy jsem…“ Odmlčí se, jako by překladač hledal vhodné slovo – nebo Vel prostě jenom přemýšlí. „… nikam nepatřil. Za víc oběhů, než si dovedeš představit, jsem byl nejvíc doma, když jsem byl s tebou, Siranto.“

Pořád nevím, co odpovědět. Něco ve mně ho chce obejmout, ale přímo od Vela vím, že Ithtoriani nenavazují citová pouta, takže objetí by bylo považováno za akt agrese. Ale nepřipustil právě, že je jiný než ostatní zástupci jeho druhu?

„Ale v Gildě jsi určitě––“ chci namítnout.

„Pro ně jsem jen vydělával,“ přeruší mě. „Jsem skvělý lovec uprchlíků. Dodnes mám záznamy bez poskvrny, ale ani tam jsem neměl pocit, že by mě přijali. Pořád jsem byl cizák, ne jeden z nich.“

Najednou mě zaplaví vlna pochopení. „To jsi byl i tady.“

Vel kývne hlavou v naučeném lidském gestu, které mi připomene, jak dobře jsme se za posledních pár měsíců poznali. Ať s mým hodnocením souhlasí, nebo ne, považuju ho za přítele – a někoho, o kom vím, že mi bude vždycky a bez řečí krýt záda, ať se stane cokoliv. Teď vidím, že ta důvěra funguje i tady na Ithiss-Toru. Za to by ho určitě považovali za zrádce nebo něco ještě horšího a já konečně chápu, jak mu moje rozhodnutí muselo přijít přezíravé, jak muselo otřást jeho pocitem sounáležitosti, i když nezná lidskou bolest spojenou s city tak jako já.

„Omlouvám se,“ řeknu tiše. „Už tě nikdy nevyřadím z řetězu velení. Jsi cenný člen týmu a já si doteď neuvědomovala, jak–“

Než stihnu dokončit myšlenku, ozve se zapraskání a oživne komunikátor. Nese se jím cvakání a štěbetání, které dává smysl jen Velovi, ale za oknem vidím něco, co si dokážu přeložit i sama. Než bychom s Marchem pochopili, o co jde, trvalo by to celou věčnost, takhle to Vel vyřídí několika slovy. Vyletěli jsme jedním z postranních tunelů a objevili se za podzemkou. Ze stanice sousedící s kosmodromem vystoupáme po rampě přímo do hangáru. I tady je zima a pobíhají tu zvláštní droidi na šesti nohou. Něco se mi otře o botu a já si všimnu stroje, který připomíná čisticího robota. Neotravuj, hajzlíku. Ukročím stranou a nechám ho vyčistit skvrnu.

S jistou úlevou poznám naši loď z Lachionu, která se tvarem hodně liší od ithtorianských plavidel. Ty, co mají tady, vypadají tak prastaře, že by zřejmě nebyly schopné letu ani po mnoha hodinách práce. Jsou dlouhé a úzké, s mnoha palubami. Naše je naproti tomu bachratá, široká a jen dvoupatrová.

Vel chvíli hovoří se strážci pořádku, které považuju za místní obdobu policie. Uvědomuju si, jak mi vadí, že se nemůžu zapojit do hovoru. Jakmile dorazíme na palubu, povím Velovi o svém plánu nechat si voperovat implantát. Dlužím mu hmatatelný důkaz o důvěře, kterou jsem ohrozila tím, že jsem ho nezapojila do svých plánů.

Prožili jsme toho spolu tolik, že se najednou stydím za svou utkvělou představu, jak na to Vel na domovské planetě na všechno zapomene. Kdybych si já měla vybrat, jestli pomůžu jemu, nebo lidem, které bych vůbec neznala, vždycky by vyhrál Vel. Nikdy nebudu člověk, který by obětoval jednotlivce, aby zachránil celou skupinu.

March a já čekáme, až Ithtoriani domluví. Pak se k nám lovec odměn otočí. „Zprávu o tom vyhroceném konfliktu před radou utajit nemohou, ale sami jim to neoznámí. Podezřívám je, že by se nejraději vyhnuli papírování. Také mají velký zájem navštívit naše plavidlo. S tvým dovolením bych je po něm mohl provést.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Diplomatka.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.