Drizzt Do’Urden

v nakladatelství FANTOM Print

TEMNÝ ELF

Legenda o Drizztovi 1: Domovina

Legenda o Drizztovi 2: Vyhnanství

Legenda o Drizztovi 3: Útočiště

PLANINA LEDOVÉHO VĚTRU

Legenda o Drizztovi 4: Magický krystal

Legenda o Drizztovi 5: Stříbrné prameny

Legenda o Drizztovi 6: Rubínový klenot

DROWŮV ODKAZ

Legenda o Drizztovi 7: Odkaz

Legenda o Drizztovi 8: Bezhvězdná noc

Legenda o Drizztovi 9: Obklíčeni temnotou

Legenda o Drizztovi 10: Cesta k úsvitu

TEMNÉ STEZKY

Legenda o Drizztovi 11: Tichá čepel

Legenda o Drizztovi 12: Páteř světa

Legenda o Drizztovi 13: Mečové moře

LOVCOVY ČEPELE

Tisíc orků

Osamělý drow

Dva meče *

* Připravujeme

FANTOM Print

2012

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podoba se skutečnými osobami, ať žijícími, nebo ne, je čistě náhodná.

Kniha je chráněna autorským zákonem USA. Jakákoli reprodukce nebo neautorizované užití textu či kreseb je zakázáno bez písemného souhlasu Wizards of the Coast, Inc.

Loga FORGOTTEN REALMS a WIZARDS OF THE COAST jsou chráněnými obchodními známkami patřícími Wizards of the Coast, Inc.

Všechny postavy Wizards of the Coast, jména i výrazně jim podobná jména jsou obchodními známkami patřícími Wizards of the Coast, Inc.

U.S., CANADA, ASIA, EUROPEAN HEADQUARTERS

PACIFIC & LATIN AMERICA Hasbro UK Ltd.

Wizards of the Coast, Inc. Caswell Way

P:O: Box 707 Newport, Gwent NP9 0YH

Renton, WA 98057-0707 GREAT BRITAIN

+1-800-324-6496

Navštivte www.wizards.com

Copyright © 2003 Wizards of the Coast, Inc.

Práva na české vydání vlastní FANTOM Print

Cover art Todd Lockwood

Translation Kateřina Niklová

ISBN 978-80-7398-627-8 (ePub)

ISBN 978-80-7398-628-5 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Předehra

„Tři mlhy, Oboulde Mnohošípe,“ zaječela Tsinka Relikviářka, vytřeštila oči a začala jimi pomateně koulet. Když orckého krále a ostatní oslovila, byla v transu, ztracená mezi skutečným světem a zemí bohů, jak tvrdila. „Tři mlhy definují vaše království pod Páteří světa: ranní mlha stoupající z dlouhé linie řeky Surbrin; smrdutý kouř nad Trolími blaty, který odpoví na vaše volání; a duchovní esence dávno mrtvých předků strašících v Průsmyku padlých. Nastal váš čas, králi Oboulde Mnohošípe, a toto bude vaše říše!“

Orcká šamanka ukončila věštbu tím, že rozhodila paže a začala výt. Zástupy stoupenců Grúmše Jednookého, boha všech orků, následovaly její příklad, vřískaly, zvedaly paže a točily se v kruhu kolem orckého krále a zničené dřevěné modly jejich milovaného boha.

Rozbitá socha, kterou využili nepřátelé, byla urážkou Grúmšova obrazu. Znesvěcením jejich boha.

Urlgen Třípěst, Obouldův syn a následník, přihlížel se směsicí úžasu, znepokojení a vděku. Nikdy neměl Tsinku rád – byla to nižší, i když zajímavá šamanka kmene Mnohošíp – a věděl, že z velké části jen opakuje slova napsaná samotným Obouldem. Rozhlédl se po moři vrčících, rozzlobených a frustrovaných orků, v jejichž otevřených tlamách se skvěly naostřené a ulámané, žluté a zelené zuby. Sledoval jejich krví podlité, záštiplné oči, kterými vzrušeně a vystrašeně těkali kolem. Díval se, jak se pošťuchují a rvou, jak si nadávají a hází po sobě zbraněmi. Byli to válečníci, vzteklí a zahořklí – stejně jako ostatní orci Páteře světa – protože žili ve vlhkých jeskyních, zatímco ostatní národy si užívaly pohodlí měst a komunit. Byli celí nedočkaví stejně jako Urlgen a špičatými jazyky si olizovali popraskané rty. Podaří se Obouldovi změnit osud a trpký život orků na severu?

Urlgen vedl útok na lidské město známé jako Mělčina a docílil velkého vítězství. Věž mocného kouzelníka, která byla orkům dlouho osinou v zadku, se zřítila, kouzelník zemřel a spolu s ním i většina měšťanů a také řádka trpaslíků, a to včetně, jak všichni věřili, krále Bruenora Válečného kladiva, vládce Mitrilové síně.

Ale spoustě obránců se podařilo před Urlgenovým útokem utéct s pomocí kacířské sochy. Když Urlgenovo vojsko obrovskou modlu spatřilo, většina orků před ní padla na zem, jak se slušelo a patřilo, a vzdala hold ikoně svého nemilosrdného boha. Byla to ale léčka. Socha se otevřela, vyhrnula se z ní skupinka nelítostných trpaslíků a zmasakrovala spoustu nic netušících orků, ostatní pak zahnala do hor. Zbývajícím obráncům umírajícího města se tak podařilo utéct. Později pak narazili na další trpasličí vojsko o síle asi čtyř set válečníků a společnými silami odrazili Urlgenovu armádu, která se za nimi pustila.

Orci utrpěli velké ztráty.

Proto Urlgen očekával, že bude muset po Obouldově příjezdu čelit za selhání nadávkám, a dokonce i bití, a jeho zákeřný otec takto opravdu nejdřív zareagoval.

Pak se jim ale k všeobecnému překvapení donesla hlášení o posilách. Z Páteře světa začaly vylézat další kmeny. Když si Urlgen na ten okamžik vzpomněl, stále žasl nad otcovou duchapřítomnou reakcí. Obould přikázal bojiště uzavřít a na jižní straně odstranit všechny stopy toho, že tamtudy někdo utekl. Cílem bylo vzbudit dojem, že z Mělčiny nikdo neunikl – Obould pochopil, že je nadmíru důležité mít pod kontrolou to, co se posily dozví, a co ne. Proto také Urlgenovi poručil, aby dal válečníkům jasné instrukce a zdůraznil jim, že nikdo z nepřátel neuprchl, a varoval je, aby se neopovažovali tvrdit cokoli jiného.

A orcké kmeny přispěchaly z hlubokých děr v Páteři světa a připojily se k Obouldovi. Orčtí náčelníci mu kladli k nohám cenné dary a žadonili, aby přijal jejich slib věrnosti. Říkalo se, že přitáhli na naléhání šamanů. Svojí zákeřnou lstí totiž trpaslíci rozzlobili Grúmše a mnozí jeho kněží poslali své kmeny za Obouldem, aby je při pomstě vedl. Obould, který zabil krále Bruenora Válečné kladivo, donutí trpaslíky za jejich kacířský čin draze zaplatit.

Urlgenovi se samozřejmě z celého srdce ulevilo. Byl vyšší než otec, ale ani zdaleka ne dost silný na to, aby mocného orckého vůdce vyzval. A když se k Obouldově obrovské síle a dovednostem přidala i magická černá bojová zbroj s hřebeny a bodci a velký meč, který dokázal pouhou myšlenkou zapálit, nikoho, dokonce ani přehnaně pyšného Urlgena, by nenapadlo vyzvat ho na souboj o vládu nad kmenem.

S tím si ale Urlgen nemusel dělat starosti. Šamani pod vedením svíjející se kněžky slibovali Obouldovi splnění mnoha snů a tužeb a oslavovali jeho velké vítězství v Mělčině – vítězství, kterého dosáhl jeho ctěný syn. Během ceremonie Obould na Urlgena nejednou pohlédl a široce se zakřenil. Nebyl to zlovolný úsměv, který říkal, jak rád by někoho potrápil. Obould byl s Urlgenem spokojený, byl spokojený se vším.

Král Bruenor Válečné kladivo byl koneckonců mrtvý a trpaslíci se dali na útěk. A přestože orci přišli v Mělčině skoro o tisíc bojovníků, jejich počet od té doby mnohonásobně narostl. A další orci přicházeli, vylézali na sluneční světlo (mnozí možná poprvé v životě), mrkáním zaháněli pálení v očích a vydávali se horskými stezkami na jih, odkud je volali šamani, Grúmš a král Obould Mnohošíp.

„Budu mít své království,“ prohlásil Obould, když šamani dotančili a dokvíleli. „A až získám hory a kraj mezi třemi mlhami, zaútočíme na ty, kdo nás obkličují a staví se nám na odpor. Dobudu citadelu Felbar!“ zvolal a tisíc orků zajásalo.

„Zaženu trpaslíky do Adbaru a zavřu je v jejich špinavých dírách!“ pokračoval Obould, poskakoval kolem, pobíhal před předními řadami davu a tisíc orků jásalo.

„Obsadím území Mirabaru na západě!“ křičel Obould a jásot sílil.

„A samotné Stříbroluní se bude třást při zvuku mého jména!“

To vyvolalo dosud nejmohutnější jásot a Tsinka velkého orka hrubě chytila, políbila ho a nabídla tak sebe i Grúmšovo požehnání tím nejvýmluvnějším způsobem.

Obould ji jednou mocnou paží zvedl, přitiskl si ji k boku a jásot znovu zesílil.

Urlgen sice nejásal, ale rozhodně se usmíval, když se Obould vydal s kněžkou v náruči nahoru po rampě k znesvěcené modle Grúmše. Uvažoval o tom, jak se mu v nejbližších dnech rozroste dědictví.

Obould přece nebude žít věčně.

A kdyby to tak vypadalo, Urlgen dozajista najde způsob, jak to napravit.

ČÁST PRVNÍ
EMOCIONÁLNÍ ZMATEK

Udělal jsem všechno správně. Od chvíle, kdy jsem opustil Menzoberranzan, vedla mé kroky vnitřní mapa dobra a zla, společenství a nesobectví. A i když jsem selhal, jako jednou selže každý, byly mé omyly způsobeny špatným úsudkem nebo prostou slabostí, neobrátil jsem se zády ke svému svědomí. Protože vím, že právě v něm sídlí vyšší principy a zásady, které nás přibližují k bohům, k našim pilířům, nadějím a pochopení ráje.

Neobrátil jsem se zády ke svědomí, ale obávám se, že mě oklamalo.

Udělal jsem všechno správně.

A přesto byla Ellifain mrtvá a její dřívější záchrana mojí rukou se stala výsměchem.

Udělal jsem všechno správně.

A díval se, jak Bruenor umírá a všichni a všechno, co jsem kdy miloval, zřejmě zemřelo spolu s ním.

Existuje nějaké božské stvoření, které se teď mojí pošetilosti směje?

Existuje vůbec nějaké božské stvoření? Někde?

Anebo to všechno byla lež, či ještě hůř sebeklam?

Často jsem uvažoval o společenství a o zdokonalení jedince v kontextu lepšího celku. Byla to hlavní zásada mé existence a přesvědčení, které mě donutilo opustit Menzoberranzan. V těchto bolestivých chvílích jsem pochopil – anebo jsem byl nucen si přiznat – že má víra představuje také něco osobnějšího. Bylo ironií, že prosazováním společenství jsem vlastně živil svoji zoufalou potřebu patřit k něčemu většímu, než jsem já sám.

Tím, že jsem se v duchu utvrdil ve správnosti své víry, jsem se stal stejným jako stádo, které se shlukuje před kazatelnou. Hledal jsem útěchu a vedení, po odpovědích jsem ale pátral ve svém nitru, kdežto ostatní venku.

V tomto ohledu jsem udělal všechno správně. Přesto nedokážu vyvrátit sílící dojem, úzkost a hrůzu, že jsem se v konečném důsledku mýlil.

Protože k čemu to všechno vlastně bylo, když je Ellifain mrtvá a celý krátký život jí zmítaly bouřlivé emoce? K čemu to všechno bylo, když jsme s přáteli následovali svá srdce a věřili zbraním, jen abych se musel dívat, jak umírají v ruině zřícené věže?

Jestli jsem měl po celou dobu pravdu, kde je spravedlnost, kde je odměna vděčného boha?

Už tato otázka mě nutí uvědomit si, jakou arogancí jsem se nakazil. Nutí mě pohlédnout na odhalené machinace vlastní duše. Nemohu se nezeptat, jestli se opravdu liším od zbytku svého lidu. Uvažováním jistě, ale následky? Když jsem se oháněl společenstvím a věrností, nesnažil jsem se najít úplně stejné věci jako kněžky v Menzoberranzanu? Nesnažil jsem se dosáhnout věčného života a vyššího postavení mezi sobě rovnými?

Když se naklonila a zřítila Witegrova věž, zřítily se spolu s ní i iluze, které vedly moje kroky.

Byl jsem vycvičen na válečníka. Nebýt mých scimitarů, byl bych asi mnohem menším hráčem ve světě kolem sebe, méně váženým a přijímaným. Výcvik a talent jsou to jediné, co mi zůstalo; představují základ, na kterém chci vybudovat novou kapitolu v prapodivné, křivolaké cestě života Drizzta Do’Urdena. Jsou prodloužením mé zuřivosti, již chci obrátit proti odpudivým tvorům, kteří zničili vše, co mi bylo drahé. Jsou výrazem všeho, co jsem ztratil: Ellifain, Bruenora, Wulfgara, Regise, Catti a v konečném důsledku i Drizzta Do’Urdena.

Scimitary nesoucí jména Smrtidech a Záblesk se stanou definicí mě samého a Guenhwyvar bude opět mojí jedinou společnicí. Budu věřit jen jim a ničemu jinému.

Drizzt Do’Urden

1
Připomínka vzteku

Drizzt o tom místě nerad přemýšlel jako o svatyni. Přilba s jedním rohem, která patřívala Bruenorovi Válečnému kladivu, visela na rozsochaté větvi a dominovala malé dutině, kterou přijal za domov. Umístil přilbu před zadní stěnu dutiny, na jediné místo, kam v přirozeném úkrytu dopadalo nějaké sluneční světlo.

Drizzt to tak chtěl. Chtěl přilbu vidět. Nechtěl zapomenout. A nechtěl si tím připomínat jen Bruenora a ostatní přátele.

Především si chtěl připomínat, kdo jemu a jeho světu tu strašlivou věc provedl.

Musel se plazit po břiše mezi dvěma balvany, aby se do dutiny dostal, a i pak byla cesta dovnitř pomalá a úzká. Drizztovi to nevadilo; vlastně se mu to tak líbilo. Naprostý nedostatek pohodlí, téměř zvířecí povaha bytí, pro něj byl dobrý, očišťující, a co víc, byl další připomínkou toho, čím se musel stát, kým musel být, pokud chtěl přežít. Už nebyl Drizztem Do’Urdenem z Planiny ledového větru, přítelem Bruenora a Catti, Wulfgara a Regise. Už nebyl Drizztem Do’Urdenem, hraničářem vycvičeným Montoliem Debrušim ve zvycích přírody a v duchu Mielikki. Opět se z něj stal osamělý drow, který opustil Menzoberranzan. Opět byl uprchlík z města temných elfů, který se vzdal zvyků kněžek, jež mu tolik ublížily a zavraždily jeho otce.

Byl Lovec, tvor, který se řídil jen instinkty a překonal zhoubný ráz života v Temných říších, odhodlaný donutit orcké hordy zaplatit za smrt nejdražších přátel.

Byl Lovec, který uzavřel mysl všemu až na holé přežití a odsunul stranou emocionální bolest způsobenou ztrátou Ellifain.

Jednou odpoledne si Drizzt klekl před posvátný totem a sledoval, jak se v nakloněné přilbě odráží slunce. Bruenor přišel o jeden z rohů už před dávnými, dávnými lety, dlouho předtím, než mu do života vstoupil Drizzt. Nikdy roh nenahradil, protože mu připomínal, jak jednou řekl drowovi, že nesmí zapomenout sehnout hlavu.

Zvedl ruku a jemnými prsty přejel po hrubém pahýlu ulomeného rohu. Na koženém pásku přilby stále lpěl Bruenorův pach, jako by trpaslík dřepěl v tmavé dutině spolu s ním. Jako by se prostě vrátil z další kruté bitvy, udýchaný, rozesmátý a zpocený.

Drow zavřel oči a znovu viděl poslední zoufalý obrázek Bruenora. Viděl, jak Witegrovu bílou věž olizují plameny, jak po jejím vrcholu pobíhá osamělý trpaslík a až do hořkého konce křičí rozkazy. Viděl, jak se věž naklání a řítí k zemi a trpaslík mizí v suti.

Zavřel oči ještě pevněji, aby zahnal slzy. Musel nad nimi zvítězit a zatlačit je hodně, hodně hluboko. Válečník, který se z něj stal, neměl na podobné emoce čas. Drizzt otevřel oči, znovu se na přilbu zadíval a čerpal sílu ze své zlosti. Sledoval sluneční paprsek, který ozařoval výklenek za přilbou a jeho odhozené boty.

Už je nepotřeboval stejně jako slabý, ochromující žal.

Drizzt si lehl na břicho a protáhl se malým otvorem mezi balvany ven do odpoledního slunce. Venku vyskočil na nohy a nastavil nos větru. Rozhlédl se, bystrýma očima propátral stíny a hru slunečních paprsků a pod bosýma nohama ucítil chladnou zemi. Po zběžném rozhlédnutí vyrazil Lovec nahoru do svahu.

Na stráň se dostal zrovna ve chvíli, kdy slunce zmizelo za obzorem. Čekal, pátral v okolí a stíny se zatím prodlužovaly. Soumrak houstl.

Konečně se v dálce rozzářil táborový oheň.

Drizztovi sklouzla ruka instinktivně k onyxové sošce ve váčku u opasku. Ale nevytáhl ji a nezavolal Guenhwyvar. Dnes v noci ne.

Jak se tma prohloubila, jeho vidění se ještě zlepšilo a Drizzt se rozběhl, tichý jako stíny a nedostižný jako pírko za větrného podzimního dne. Nebyl omezený horskými stezkami, byl příliš mrštný, než aby se nechal zpomalit závaly nebo rozpraskanou zemí. Proplétal se mezi stromy tak lehce a nepozorovaně, že lesní zvířata, dokonce i obezřetné srny, ho neslyšela ani si ho nevšimla, vůbec o něm nevěděla, pokud se zrovna neotočil vítr a nezanesl k nim jeho pach.

V jednu chvíli se dostal k malé říčce, ale ani mokré kamení ho nedokázalo zpomalit, prostě po něm lehce přeskákal.

Sotva horský výběžek opustil, ztratil se mu oheň z očí, ale zorientoval se a věděl kam jít, jako by jeho dlouhé, jisté kroky vedl vztek.

Znovu oheň zahlédl na opačné straně úzkého údolíčka, za hustým hájem, a byl dost blízko na to, aby viděl obrysy postav okolo něj. Podle jejich výšky, širokých ramen a nahrbené chůze ihned poznal, že se jedná o orky. Dva se hádali – což ho nijak nepřekvapilo. Drizzt jejich hrdelnímu jazyku rozuměl natolik, aby pochopil, že se dohadují, kdo bude držet hlídku. Ani jednomu se do úkolu nechtělo a považovali ho jen za obtíž, nic víc.

Drow si dřepl za křovím opodál a tvář roztáhl ve zlém úsměvu. Na tom, jestli budou či nebudou držet hlídku, skutečně nezáleželo, protože si ho stejně nevšimnou.

Lovce neuvidí.

* * *

Hrubián na hlídce odložil oštěp na velký kámen, propletl si prsty a převrátil ruce dlaněmi ven. Klouby mu zapraskaly hlasitěji než lámající se větve.

„Dycky Belig,“ bručel a ohlédl se po ohni, kolem kterého se shlukl zástup postav, některé odpočívaly, jiné hltaly zbytky hnijícího jídla. „Belig na hlídce. Vy spát. Vy jíst. Belig dycky na hlídce.“

Brblal, stěžoval si a dlouho se ohlížel po táboře.

Nakonec se otočil zpátky – a přímo před sebou spatřil rysy jakoby vytesané z ebenu, kštici bílých vlasů a oči, ty oči! Fialové oči! Planoucí oči!

Belig instinktivně sáhl po oštěpu – anebo po něm spíše začal sahat, když zahlédl vpravo i vlevo záblesk čepele. Pak se naopak pokusil přitáhnout si paže co nejblíže k tělu, aby zbraně zastavil, ale byl příliš pomalý a scimitary temného elfa nechytil.

Pokusil se vykřiknout, ale to už mu zahnuté zbraně zanechaly na krku dvě hluboké rány a přeřízly mu průdušnici.

Belig si zakryl smrtelné rány rukama, ale meče se vracely znovu a znovu.

Umírající ork se otočil, jako by se chtěl rozběhnout za kamarády, ale scimitary znovu ťaly, tentokrát mu sekly po nohou, a jejich nabroušené ostří snadno přeřízlo svaly a šlachy.

Belig padal, ucítil ale, jak ho někdo chytil a potichu položil na zem. Pořád žil, nemohl ale nasát vzduch do plic. Pořád žil, i když se jeho krev sbírala v tmavě rudé louži okolo něj.

Vrah šel tiše dál.

* * *

„Sakra, být zticha, hloupý Belig,“ zavolal Unta zpod větví košatého jilmu kousek od tábora. „Já a Fikl mluvit!“

„Mít velkou hubu,“ souhlasil Fikl Ošklivý.

Chyběl mu nos, měl utržený ret a zelenošedé zuby zkroucené jako kly. Byl tedy ohavný i na orcké poměry. V mládí se sklonil k obzvláště zákeřnému vrkovi a zaplatil za to.

„Já ho brzo zabít,“ podotkl Unta a jeho společník na hlídce se zakřenil.

Přilétl oštěp a pevně se zabodl do kmene stromu mezi nimi.

„Beligu!“ vykřikl Unta a s Fiklem se odkulili stranou. „Já tě zabít brzeji!“

Unta zavrčel, natáhl se po oštěpu a Fikl souhlasně pokýval hlavou.

„Nesahej na něj,“ ozval se hlas jednoduchou orčtinou, na jednoho z nich byl ale příliš melodický.

Oba orci ztuhli, otočili se a pohlédli do míst, odkud oštěp přilétl. Stála tam štíhlá, ladná postava s černýma rukama založenýma v bok. V nočním vánku za ní vlála tmavá pláštěnka.

„Nebudeš ho potřebovat,“ vysvětlil temný elf.

„He?“ řekli orci najednou.

„Co je?“ zeptal se třetí ork na hlídce, Untův bratranec Brus. Přiblížil se k Untovi a Fiklovi zleva, k temnému elfovi zprava. Zadíval se na dvojici, pak do míst, kam hleděla, a taky strnul. „Kdo být?“

„Přítel,“ řekl temný elf.

„Untův přítel?“ zeptal se Unta a píchl se do hrudi.

„Přítel těch, které jste vyvraždili ve městě s věží,“ vysvětlil Temný elf, a než si orci mohli jeho slova přebrat, v rukou se mu objevily scimitary.

Mohl pro ně sáhnout tak rychle a plynule, že by si toho ani nevšimli, ale jim všem připadalo, jako by se mu zbraně v rukou prostě zjevily.

Brus pohlédl na Untu s Fiklem, aby mu vysvětlili, co se děje. „He?“

A pak se kolem něj prohnala tmavá postava.

A byl mrtvý.

Temný elf orckou dvojici tvrdě napadl. Unta vytrhl ze stromu oštěp, Fikl tasil dvě menší zbraně, jednu s rozeklaným hrotem, druhou se zahnutou čepelí.

Unta roztočil oštěp svižně nad hlavou a sekl tvrdě dolů, aby drowa zastavil.

Jenže drow pod ním proklouzl a dostal se rovnou mezi orky. Unta nemotorně máchl oštěpem a Fikl tvrdě udeřil zbraněmi.

Ale drow už tam nebyl, protože vyskočil přímo nahoru, do vzduchu mezi orky. Zkušení válečníci brilantně změnili manévr a tvrdě zaútočili na mrštného drowa ze stran.

Zastavily je však scimitary, jeden zablokoval oštěp, druhý elegantním dvojitým úderem odrazil Fiklův útok. A zatímco čepele zablokovaly zbraně, temný elf vykopl, jednou nohou dopředu, druhou dozadu, zasadil orkům rány rovnou do obličejů a omráčil je.

Fikl klopýtl dozadu, sekal čepelemi před sebou, aby odrazil případné rány, a snažil se vzpamatovat. I Unta se podobně stáhl a mával ve vzduchu před sebou oštěpem. Vzpamatovali se v tu samou chvíli a zjistili, že zírají jen jeden na druhého.

„He?“ zeptal se Unta, protože drowa nikde neviděl.

Fikl sebou najednou trhl a z hrudi mu vyrazil hrot zahnutého scimitaru, téměř ihned ale zmizel. Temný elf orka obešel a druhým scimitarem mu podřízl hrdlo.

S takovým nepřítelem nechtěl mít Unta nic do činění. Odhodil oštěp, otočil se a se zděšeným křikem se dal na útěk zpátky do tábora. Orci okolo vylekaného Unty vyskočili, odporné jídlo – povětšinou syrové a hnijící maso – odhodili na zem a vrhli se pro zbraně.

„Cos to udělat?“ vykřikl jeden.

„Kdo zabíjet?“ ječel další.

„Drow! Drow!“ řval Unta. „Drow zabít Fikla a Bruse! Drow zabít Beliga!“

* * *

Drizzt dovolil prchajícímu orkovi utéct zpátky do osvětleného tábora a využil povyku k tomu, aby se stáhl do stínů velkého stromu na jeho okraji. Schoval scimitary, rychle přelétl tábor pohledem a napočítal víc než tucet netvorů.

Vyšplhal na strom a poslouchal, jak Unta vypráví o třech orcích, které Drizzt zabil.

„Drow?“ opakovali orci zvědavě a jeden zmínil Donniu, což bylo jméno, které Drizzt slyšel už dřív.

Přesunul se na konec větve, asi patnáct stop nad zemí a skoro přímo nad hloučkem orků. Po Untově historce se otočili ven, ke stínům pod stromy. Drowa nad sebou si nevšimli. Drizzt sáhl hluboko do sebe po dědičné moci drowů, po vrozené magii svého národa, vyvolal uprostřed orcké skupiny kouli neproniknutelné temnoty a obalil jí oheň, který označoval střed tábora. Pak se vydal dolů, přeskakoval z větve na větev, bosýma nohama všechno cítil a udržoval dokonalou rovnováhu, protože díky magickým zrychlujícím nákotníkům dokázal, kdykoli to bylo nutné, ukročit a dokonale rozložit váhu.

Seskočil na zem s rozběhl se k tmavé kouli. Orci, kteří se nenacházeli uvnitř, si postavy s ebenovou kůží všimli, vykřikli a přešli do útoku, jeden z nich přitom hodil oštěpem.

Drizzt proběhl kolem nešikovně hozené zbraně – věřil, že by ji dokázal bezpečně chytit, kdyby chtěl. Prvního orka, který vyklopýtal z koule, uvítal další z vrozených magických schopností a obalil ho fialově modrými plameny. Plamen nepálil, ale snadno se jím dal označit cíl, i když zkušený drow pomoc nepotřeboval.

Plameny orka rozptýlily. Hloupý tvor se podíval dolů na hořící hrudník a vykřikl strachy. K Drizztovi znovu vzhlédl právě včas, aby uviděl záblesk scimitaru.

Hned za ním se z koule vynořil další ork, ale drow ani nezpomalil, sehnul se pod mávající kyj, obratně obtočil scimitar kolem netvorovy nohy a přeřízl mu podkolenní šlachy. Než stačil vyjící ork padnout k zemi, Lovec už byl uvnitř temné koule.

Pohyboval se čistě instinktivně, svaly a manévry reagoval na zvuky okolo a na hmatové vjemy. Aniž by to Lovec vědomě zaregistroval, podle teploty půdy pod bosýma nohama přesně určil, kde se nachází oheň, a pokaždé, když se o něj otřel nějaký tápající ork, rychle a zuřivě zaútočil scimitary, točil se a sekal, zatímco pospíchal kolem.

V jednu chvíli nic necítil ani neslyšel, ale čich mu prozradil, že se jeden ork nachází hned vedle něj. Krátce sekl Zábleskem, načež se ozval vřískot a hlasitá rána, jak tvor padl.

A opět, aniž by si musel spočítat vzdálenost, Lovec věděl, kdy na opačné straně kouli opustí. Někde uvnitř registroval a počítal každý krok.

V dokonalé rovnováze vyrazil ven a ihned obrátil pohled ke čtveřici orků, která se k němu hnala, a jeho válečnické instinkty mezitím načrtly linii útoku, na niž pak zareagoval.

Vrhl se vpřed a dolů a na bodnutí oštěpem odpověděl oslepujícím dvojím seknutím, přičemž jedna čepel bleskurychle následovala druhou. Kterýkoli z Drizztových scimitarů mohl hrubý oštěp přetnout, na první ale dostatečně nezatlačil a druhým udeřil do oštěpu naplocho. Jen ať zůstane celý; nezáleželo na tom, protože druhá čepel se pohnula napříč zprava doleva té jeho a zvedla zbraň vysoko do vzduchu.

Drizzt se dal do pohybu tak rychle, že se jeho nohy proměnily v rozmazanou šmouhu, dostal se za potácejícího se orka a Zábleskem mu podřízl hrdlo.

Aniž by Drizzt zpomalil, pokračoval dál, každý krok ho otáčel trochu doleva, takže když se přiblížil k druhému orkovi, dokončil otočku, sekl Zábleskem z boku po zápěstí natažené paže s mečem a vyrazil mu ho. Po seknutí zaútočil rychle druhým scimitarem, Smrtidechem, a rychle a tvrdě ťal netvora do žeber.

A Lovec běžel dál.

Protáhl se pod kyjem, vyskočil do vzduchu nad bodající oštěp, dopadl na něj a vlastní vahou ho strhl k zemi. Záblesk ťal napříč, ale ork se přikrčil. Drizzt sotva zpomalil, vyhodil scimitar do vzduchu, chytil ho opačně, bodl za sebe a zasáhl tak překvapeného útočníka s kyjem, který ho napadl zezadu, rovnou do hrudi.

Drowova druhá ruka zatím pracovala nezávisle, sekala Smrtidechem do zvednuté, blokující paže orka s oštěpem, jednou, podruhé a potřetí. Drizzt vytrhl Záblesk, odtančil stranou a umírající ork proklopýtal okolo. Srazil se s druhým, který se držel za zhmožděnou paži.

Lovec už byl pryč, zahnul totiž do strany a vyřítil se na dvojici orků, která zjevně spolupracovala. Drizzt klesl na kolena, jako by se chystal sklouznout po zemi, a orci zareagovali. Stočili oštěp a meč dolů. Jakmile se ale Drizzt dotkl koleny země, vyskočil zpátky na nohy, obrátil se doprava, vší silou se odrazil, vyskočil do vzduchu a dál pokračoval v otočce. Prolétl dvojici nad hlavami, takže si jeho manévru sotva všimla.

Drizzt lehce a stále dokonale vyváženě dopadl, otočil se doleva, sekl Zábleskem a vyvedl tím klopýtající orky ještě víc z rovnováhy. Se zbraněmi roztaženými široko do stran změnil Drizzt Zábleskův směr a zároveň ťal Smrtidechem na opačnou stranu, takže se scimitary mezi orky překřížily a sekly tak daleko, kam až drow dosáhl. Pak obrátil ruce na zbraních a opět bodl.

Žádnému z orků se nepodařilo zvednout zbraň, aby úder zablokoval. Oba padli, zasaženi z obou stran oběma čepelemi.

Lovec už byl ale pryč.

Orci pobíhali zmateně kolem, protože dobře věděli, že temného nepřítele neporazí. Nikdo se Drizztovi nepostavil, když se rozběhl zpět směrem, odkud přišel, rozsekl hlavu orkovi s utrženou paží a pak vtrhl zpátky do koule, kde se, jak slyšel, aspoň jeden z netvorů ukrýval, skrčený na zemi. Opět sklouzl do světa ostatních smyslů, cítil žár a slyšel každý zvuk. Zbraněmi udeřil na orka před sebou; druhého slyšel pohybovat se v podřepu kousek vedle.

Rychlým úkrokem se dostal k ohni a ke kotlíku na trojnožce. Vykopl a přeběhl na opačnou stranu.

V černotě magické koule nemohl protivník před ním vidět jeho úsměv, když druhý ork začal výt a škrábat se po zemi, jak ho zalil vařící se vývar.

Ork před ním divoce zaútočil a zakřičel o pomoc. Lovec cítil vítr, který zvedal zuřivě máchajícíma rukama.

Lovec si jedno mávnutí pečlivě odměřil a bez problémů se dostal za protivníka.

Znovu z koule vyběhl, zatímco smrtelně zraněný ork se dotočil a klesl k zemi.

Drizzt kouli rychle oběhl a zjistil, že v táboře zůstali naživu už jen dva orci. Jeden se svíjel na zemi a z těla mu prýštila krev, druhý vyl a válel se, aby potlačil bolest ze spálenin.

Dvě přesně mířená seknutí je oba navždy znehybnila.

Lovec vyrazil ven do tmy, aby uštval kořist a dokončil úkol.

* * *

Chudák Unta se těžce opřel o kmen stromu a lapal po dechu. Když společník naléhal, aby utíkali dál, mávl na něj. Podařilo se jim vzdálit se od tábora už celou míli.

„Muset jít!“

„Ty muset!“ hádal se Unta mezi nádechy.

Unta vylezl z Páteře světa na rozkaz kmenového šamana, který mu poručil přidat se ke slavnému králi Obouldovi a válčit s těmi, kdo znesvětili ikonu Grúmše.

Unta přišel bojovat s trpaslíky, ne s drowem!

Společník ho popadl a znovu se ho snažil vléct za sebou, ale Unta ho pleskl přes ruku. Pak sklopil hlavu a dál se snažil popadnout dech.

„V klidu si oddechněte,“ ozvalo se za nimi lámanou orčtinou – a melodickým tónem, který žádný ork nedokázal napodobit.

„Muset jít!“ namítl Untův společník a otočil se k osobě, která promluvila.

Unta věděl, kdo slova pronesl, věděl, že je mrtvý, proto se ani neobtěžoval vzhlédnout.

„Moct mluvit,“ naléhal jeho společník na temného elfa a Unta slyšel, jak odhodil zbraně na zem.

„Já můžu,“ odvětil temný elf, sekl ďábelským scimitarem s diamantovou čepelí a podřízl orkovi hrdlo. „Ale pochybuji, že tobě zůstane hlas.“

Ork zasípal a zabublalo mu v hrdle.

Pak padl.

Unta se narovnal, ale stále se ke smrtícímu protivníkovi neotočil čelem. Roztáhl bezmocně ruce a doufal, že rána přijde rychle.

Ucítil na šíji drowův horký dech, na zádech hrot jeho čepele a další na krku.

„Najdeš velitele armády,“ řekl mu drow. „Najdeš ho a povíš mu, že k němu už brzy zaskočím na kus řeči.“

Nato drow trhl scimitarem a uřízl Untovi pravé ucho – ork zavrčel a zašklebil se, ale byl příliš disciplinovaný a chytrý, než aby se dal na útěk nebo se otočil.

„Pověz mu to,“ sdělil mu drow. „Pověz to všem.“

Unta se chystal odpovědět, ujistit smrtícího útočníka, že přesně to udělá.

Ale Lovec už byl pryč.

2
Kuráž a charakter

Tucet špinavých, vyčerpaných trpaslíků uhánělo skalami, přeskakovalo pukliny ve zvětralém kameni a vyhýbalo se horským výčnělkům a starodávným balvanům. Působili vyděšeně, přesto spolupracovali, a když jeden zakopl, dva k němu přiskočili, podepřeli ho a popohnali vpřed.

V patách měli orckou hordu, více než dvě stovky řvoucích, vyjících, slintajících netvorů. Řinčeli zbraněmi a hrozili pěstmi. Čas od času hodil některý po prchajících trpaslících oštěp, nevyhnutelně ale minul cíl. Orci se nepřibližovali, ale zároveň se jim kořist ani nevzdalovala a jejich touha po dostižení trpaslíků nebyla o nic menší než snaha vystrašených trpaslíků uniknout. Na rozdíl od trpaslíků však orci nikomu, kdo zakopl, nepomohli. Právě naopak, když se klopýtající ork připletl někomu do cesty, riskoval, že bude sražen k zemi, nakopnut, a dokonce probodnut. Orcká tlupa se tak poněkud roztáhla, ale ti vpředu se drželi sotva tucet kroků za posledním z prchajících trpaslíků.

Trpaslíci mířili nahoru po stráni, kterou vpravo, na západě, ohraničoval velký skalní výběžek, nalevo se však rozkládalo otevřené území. Křičeli a běželi a zdálo se, že je zcela ovládá hrůza, kdyby se ale orci zamysleli nad tím, kam směřují, a nesoustředili se jen na dohnání a zabití kořisti, možná by si všimli, že trpaslíci míří cílevědomě jedním směrem, přestože se jim nabízela spousta možností.

Trpaslíci vyběhli ze stínů horského výběžku a zabočili mezi dva široce rozsazené balvany. Pronásledující orci jim sotva věnovali pozornost, balvany totiž představovaly vstup do kaňonu dost širokého na to, aby jím mohli běžet tři orci vedle sebe. Zákeřní tvorové viděli v kaňonu jen výhodu, trpaslíci se tu totiž nemohli rozprchnout. Tak se soustředili na kořist, že si vůbec nevšimli děr ve skalních stěnách lstivě maskovaných kamením, zpoza kterého vykukovaly trpasličí oči.

Orci v čele už byli hluboko v kaňonu a více než polovina orckého oddílu tak minula balvany ve vstupu, když ze skal vyrazili první trpaslíci a pustili se do netvorů krompáči, sekyrami a meči. Někteří, především Břichkuchací družina pod velením Tilbdorfa Pwenta, kterou tvořili ti nejhouževnatější a nejšpinavější trpaslíci z celého klanu Válečného kladiva, nenesli žádné zbraně, používali jen bodce na přilbách, naostřenou zbroj a hřeby pobité kovové rukavice. Nadšeně skočili doprostřed orcké tlupy, vrhli se na nejbližší nepřátele a začali se divoce svíjet. Některé z orků zaskočila stejná družina už před deseti dny před hradbami zpustošené Mělčiny. Tentokrát se ale orci nedali na útěk, nýbrž se pustili do boje.

Trpaslíci byli ale lépe vyzbrojeni a připraveni na bitvu v těsném prostoru horského kaňonu. Nachystali si bojiště i taktiku a rychle tak získali navrch. Ti nejblíže vstupu do kaňonu se ihned pustili do budování obrany. Zatarasili vstup šikovně otesanými kameny, čímž získali čas zbavit se orků v těsné blízkosti a připravit se na ty, kteří zátaras přelezou.

Dvanáct prchajících trpaslíků, kteří plnili úkol volavek, se najednou otočilo a prudce zastavilo orky v čele. A trpaslíci uprostřed bitky spolupracovali a navzájem si pomáhali, takže ani ti, které srazila orcká rána, nebyli zmasakrováni.

Zato padlí orci umírali osamocení.

* * *

„Vodvedli ste dobrou práci, Torgare,“ řekl vysoký, statný trpaslík s divokou kšticí oranžových vlasů a vousem, který by mu lechtal prsty u nohou, kdyby si ho nezastrčil za opasek.

Jedno z očí měl matně šedé, zjizvené při obraně Mitrilové síně před invazí drowů, druhé mu ale jiskřilo pronikavou, jasnou modří. „I my ale měli ňáký ztráty.“

„Není lepšího způsobu jak zemřít než v boji za svůj lid,“ odpověděl Torgar Drtivý úder, silný velitel více než čtyř set trpaslíků, kteří před nedávnem opustili Mirabar, rozčileni tím, jak se markýz Elastul zachoval ke králi Bruenorovi Válečnému kladivu – a podobně špatně se následně zachoval i ke všem mirabarským trpaslíkům, kteří se odvážili vzdáleného příbuzného přivítat, když jejich městem projížděl.

Torgar se hladil po dlouhém černém vousu a sledoval boje v dálce. Do bitky se zapojil i ten nejpodivnější tvor, Pikl Kamenné rameno, a zvláštní druidskou magií zaklel kameny u vchodu do kaňonu, takže odřízl zbytek pronásledovatelů od hlavního voje.

Očividně se ale jednalo jen o velmi dočasné opatření, protože orci nebyli zas tak hloupí a velká část se jich vydala zpátky najít stezky vedoucí nahoru, které by jim umožnily dostat se k bojišti z boku.

„Mitrilová síň nezapomene, jak ste nám dneska pomohli,“ ujistil vysoký starý trpaslík Torgara.

Torgar Drtivý úder přijal poklonu kývnutím a ani se k druhému trpaslíkovi neotočil, protože nechtěl, aby vojenský velitel klanu Válečného kladiva – podle jména Banak Těžká kovadlina – viděl, jak je dojatý. Torgar věděl, že na tento okamžik nikdy nezapomene, i kdyby žil další stovky let. Jeho úzkost z odchodu z Mirabaru, z domova předků, jen zesílila, když stovky jeho lidí vedené drahým starým přítelem Šindelem McKrejzlíkem donutily markýze Elastula, aby ho propustil, a bez jediného ohlédnutí ho následovaly. Torgar si byl v hloubi srdce jist, že dělá správnou věc pro sebe, ale pro ostatní?

V tu chvíli to ale věděl jistě a ovládla ho obrovská spokojenost. S ostatními narazil na zbytky vojska krále Bruenora, které prchaly z bojiště v Mělčině. Torgar s přáteli je kryl celou cestu až k obranyschopnému místu na severním úbočí hory kousek na sever od Strážcova údolí a brány do Mitrilové síně. Během útěku zpět k Bruenorovým liniím se několikrát střetli s orky, a jednou dokonce i s ledovými obry, což bylo nezvyklé. Drželi ale směr a bez protestů bojovali, za což se jim dostalo velkého vděku od trpaslíků z Mitrilové síně, od Bruenorových adoptivních lidských děti, Wulfgara a Catti, a také od Regise, jeho přítele půlčíka.

Sám Bruenor byl stále příliš vážně zraněný, než aby cokoli řekl.

Ale Torgar chápal, že tyto okamžiky byly jen předehrou. Generál Dagnabit padl a Bruenor stál na prahu smrti, proto se trpaslíci z Mitrilové síně obrátili na jednoho z nejstarších a nejzkušenějších veteránů a požádali ho, aby se ujal velení.

Banak Těžká kovadlina jim vyhověl. A jak výmluvné bylo, že Banak požádal Torgara o několik dobrých běžců, kteří by vlákali nejbližší orckou hordu do pasti. Torgar v tu chvíli pochopil, že udělal dobře, když přivedl mirabarské trpaslíky do Mitrilové síně. Poznal, že se spolu s ostatními Delzouny stali opravdovou součástí klanu Válečného kladiva.

„Dej znamení k ústupu,“ řekl Banak a obrátil se ke klerikovi jménem Kamenný spodek, který držel Bruenora v podzemních komnatách zničené věže v Mělčině dlouhé hodiny naživu, než dorazila pomoc.

Kamenný spodek pohnul kloubovitými prsty a zamumlal modlitbu k Moradinovi. Vykouzlil spršku pestrobarevných světel a plamínků, které sice nic nespálily, zato upoutaly pozornost všech trpaslíků v kaňonu.

Téměř ihned vyrazili Torgarovi muži, Pwentovi Břichkuchači a další bojovníci spolu s bratry Kamennými rameny po kamenitých stráních nahoru a na místě nezanechali žádného trpaslíka, dokonce ani ty, kteří byli vážně, možná dokonce smrtelně ranění.

A další z Piklových výmyslů – obrovský balvan dokonale zaoblený druidskou magií – vyduněl z úkrytu za hromadou kamení poblíž skalního výčnělku. Trojice silných trpaslíků s dlouhými, těžkými kulatinami v rukou nahrbila ramena, aby balvan dostala přes kus nerovné země, a dokonce i přes krátké stoupání. Ze skrýší nahoře v kaňonu vyběhli další trpaslíci a pomohli nasměrovat balvan tak, že se skutálel do kaňonu, kde ho prudký svah, který tam vybudovali, navedl správným směrem.

Dunící balvan roztřásl zemi a zbývající orci v kaňonu zařvali a zakopávali jeden o druhého, jak se snažili před ním utéct. Některé srazil a následně rozmačkal valící se kámen, jiné povalili na zem jejich vyděšení společníci v naději, že jejich těla balvan zpomalí.

Nakonec balvan nalétl do zátarasu na konci kaňonu, a i když cestou zabil jen několik orků, Banak, Torgar a další trpaslíci nahoře na svahu přesto spokojeně pokývali hlavami, protože věděli, že u valícího se kamene nešlo jen o to, kolik nepřátel zabije.

„Ve válce de v prvý řadě vo to porazit srdce nepřátel,“ podotkl Banak tiše a v tomto ohledu jejich malá léčka dobře zabrala.

Banak mrkl poškozeným okem na Torgara s Kamenným spodkem, pak se natáhl a poplácal přistěhovalce z Mirabaru po rameni.

„Slyšel sem, že tvůj přítel McKrejzlík má ňáký zkušenosti s bojem na povrchu,“ nadhodil Banak. „A ty taky.“

„Mirabar leží pod zemí i nad ní,“ odpověděl Torgar.

„No, já a moji muži se v týdle věci zrovna nevyznáme,“ řekl Banak. „Takže se s váma a támdle s Ivanem Kamenným ramenem budu muset radit.“

Torgar šťastně kývl.

* * *

Trpaslíci se právě pustili do obnovy obranných linií na svahu na jih od kaňonu, když k Banakovi a ostatním velitelům přiběhli Wulfgar s Catti.

„Byli sme na východ vodsaď,“ vysvětlila Catti zadýchaně. Byla o půl stopy vyšší než nejvyšší z trpaslíků, i když zdaleka ne tak rozložitá, přesto mezi ně zapadala. Obličej měla široký, ale jemný, a husté, kaštanově hnědé vlasy jí visely pod ramena. Její modré oči byly i na lidské poměry velké a rozhodně větší než oči typického trpaslíka, které jako by neustále mžouraly a vyhlížely zpod svraštěného, huňatého obočí. Navzdory kráse působila Catti, kterou vychoval Bruenor Válečné kladivo, houževnatě, pragmaticky a neústupně, což jí umožňovalo držet krok s nejlepším z trpasličích válečníků.

„Pak vám ušla pořádná zábava,“ prohlásil nadšeně Kamenný spodek a na jeho slova odpověděli trpaslíci jásotem a pozvednutím korbelů s pěnícím pivem.

„Ó oj!“ souhlasil Pikl Kamenné rameno a v zeleném vousu a pod zeleným knírem se mu zaleskly bílé zuby.

„Chytili sme je v kaňonu, přesně podle plánu,“ vysvětlil Banak Těžká kovadlina mnohem vážněji a ponuřeji než ostatní. „Několik sme jich zabili a další zahnali na útěk…“

Zmlkl, když Catti důrazně zamávala rukama.

„Na návnadu ste chytili jejich návnadu,“ vysvětlila a mávla na východ. „Pochoduje na nás velká armáda, míří na jih, aby nás vobešla z boku.“

„Velká armáda je na sever vod nás,“ namítl Banak. „Viděli sme ji. Kolik smradlavých vorků tu vlastně je?“

„Víc, než kolik máš trpaslíků, abys s nimi bojoval, mnohokrát víc,“ vysvětlil obrovitý Wulfgar s vážným výrazem a přimhouřenýma, křišťálově modrýma očima. Wulfgar, syn Beornegarův, byl víc než o stopu vyšší než jeho společnice a nad trpaslíky se doslova tyčil. V pase byl štíhlý, šlachovitý a mrštný, jeho tělo se však rozšiřovalo a hruď měl širší než kterýkoli trpaslík. Jeho paže byly silné jako nohy statného trpaslíka a čelist pevná a hranatá. Tyto rysy mu u houževnatého, vousatého lidu získaly úctu, ale bylo to především světlo ve Wulfgarových očích, válečnická jasnozřivost, kvůli které si ho vážili, a proto pozorně poslouchali, když pokračoval. „Jestli tu zůstanete, budete s nimi muset bojovat na dvou frontách a určitě vás rozdrtí.“

„Pcha!“ odfrkl si Kamenný spodek. „Jeden trpaslík stojí za pět těch smraďochů!“

Wulfgar se k sebevědomému klerikovi otočil a bez mrkání na něj hleděl.

„Tolik?“ zeptal se Banak.

„A víc,“ řekla Catti.

„Seber svý muže a padejte vodsaď,“ přikázal Banak Torgarovi. „Rovnou na jih a na nejvýše položený místo, jaký najdem.“

„Dostanem se tak na vokraj útesu nad Strážcovým údolím,“ namítl Kamenný spodek.

„Dá se ubránit,“ prohlásil Banak a nevšímal si trpaslíkových obav.

„Ale nebudem se mít kam stáhnout,“ domlouval mu Kamenný spodek. „I když před sebou budem mít dobrý bojiště na prudkým srázu, to jo.“

„A armáda, kerá míří na jih, nás nebude moct vobejít a napadnout nás z boku,“ dodal Banak.

„Ale dyž bojiště ztratíme, nebudem se mít kam stáhnout,“ trval na svém Kamenný spodek. „Budem stát zádama ke zdi.“

„Ne ke zdi, k údolí,“ vložil se do hovoru Torgar Drtivý úder. „S chlapama se hned dáme do práce a nachystáme dost lan na to, abysme se během chvíle dokázali dostat dolů.“

„Dolů je to tři sta stop,“ hádal se Kamenný spodek.

Torgar pokrčil rameny, jako by na tom nezáleželo.

„Ať už uděláte cokoli, raděj to udělejte hned,“ ozvala se Catti.

„A co bysme měli udělat podle vás?“ odvětil Banak. „Vy ste ty vorcký armády viděli – dokážem se jim ubránit?“

„Bojím se, že by bylo nejmoudřejší stáhnout se do Strážcova údolí a ještě dál,“ řekl Wulfgar a Catti kývla, protože s ním souhlasila. „Až do Mitrilové síně.“

„To je těch vorků tolik?“ zeptal se další návštěvník Mitrilové síně, který se do bitvy zapletl, žlutovousý Ivan Kamenné rameno, Piklův tvrdší a obyčejnější bratr, a protlačil se blíž.

„Tolik,“ ujistila ho Catti. „Ale až do Mitrilový síně ustoupit nemůžem. Ještě ne. Bruenor už nevládne jen Mitrilový síni. Do Mělčiny ho zavedla povinnost a naše povinnost nám řiká, že nemůžem prostě utýct pod zem.“

„Dyž to uděláme, zemře příliš moc lidí,“ souhlasil Banak. „Takže na nejvyšší místo, a jen ať ti psi přidou. Zaženem je na útěk, vo tom nepochybujte!“

„Ó oj!“ zavýskl Pikl.

Všichni trpaslíci pohlédli na podivínského Pikla, zelenovlasého a zelenovousého tvora, který si stahoval vous za uši a zaplétal ho do vlasů, které mu sahaly víc než do půlky zad. Byl kulatější než houževnatý bratr a působil jemněji, a zatímco Ivan si jako většina trpaslíků natáhl zbroj slátanou z kusů pevné, neforemné kůže a kovu, Pikl si oblékl jednoduchý hábit světle zelené barvy. A kde ostatní trpaslíci nosili těžké boty, které je chránily před jiskrami a žhavými uhlíky z výhní a dobře se hodily na rozdupávání orků, Pikl si obul sandály s otevřenou špičkou. Přesto uměl být lehkovážný Pikl víc než užitečný. Modla boha, která zachráncům umožnila přiblížit se k Mělčině, byla jeho nápad a vlastnoručně ji i vyrobil a zapojil se do následných bitev, ve kterých použil magii zničující pro nepřátele a utěšující pro spojence. Trpaslíci se na něj jeden po druhém usmáli, protože oceňovali jeho nadšení.

S příchodem Wulfgara a Catti, kteří přinesli tak pochmurné zprávy, totiž začalo jejich vlastní nadšení uvadat.

Trpaslíci bleskurychle strhli tábor, a dobře udělali, protože sotva vyrazili přes jeden z hřebenů, přešla orcká armáda na severu do útoku a z východu je napadlo vojsko, které je obešlo.

Skoro tisíc trpaslíků se řítilo přes kamení, jejich nohy neúnavně kmitaly a nesly je vzhůru do horského svahu. Překonali tři tisíce stop stoupání, pak čtyři tisíce a pořád utíkali dál a udržovali pevnou formaci. Na východě se zvedaly vyšší hory, které orkům bránily zaútočit z boku, ale armáda za nimi pokračovala ve štvanici. Trpaslíci se přesunuli téměř o míli výš, při každém kroku lapali po dechu, ale nezpomalili.

Nakonec před sebou první z Banakových trpaslíků spatřili poslední úsek, který je měl zavést k útesu nad Strážcovým údolím, kde svah prudce končil, jako by někdo skálu prostě utrhl. Pod ním, dobrých tři sta stop, přesně jak říkal Kamenný spodek, leželo Strážcovo údolí, široká dolina, která představovala západní přístupovou cestu k Mitrilové síni. To ráno visela ve vzduchu mlha a plížila se kolem kamenných sloupů, které se zvedaly z téměř neplodné půdy.

Robustní trpaslíci se s typickou disciplínou pustili do práce, někteří začali organizovat linie a budovat obranné pozice, z volného kamení vršili zídky a hledali balvany, které by mohli vrhat dolů ze svahu na nepřátele, jiní si našli nejlepší vyhlídky a obranné pozice a vymýšleli, jak je navzájem propojit, aby dosáhli co nejlepšího účinku. Torgar zatím svolal své nejlepší stavitele – a mezi mirabarskými trpaslíky jich bylo mnoho – a předložil jim problém: jak dostat celé trpasličí vojsko dolů do Strážcova údolí v případě, že by se museli stáhnout.

Víc než sto nejlepších mirabarských stavitelů začalo zkoumat skalní stěnu, kontrolovalo sílu kamene a hledalo nejsnadnější cestu dolů, a to včetně říms, kde by si mohli šplhající trpaslíci odpočinout a přelézt na nižší lano. Zakrátko byly ukotveny první provazy a Torgarovi muži se po nich spustili dolů, aby připravili další. V nižší části bylo zapotřebí čtyř lan, v té vyšší pak aspoň pěti, což byla tak skličující představa, že by se od ní mnozí v zoufalství odvrátili.

Ale trpaslíci ne. Ne paličatý lid, který někdy stráví i roky hloubením tunelu, na jehož konci nenajde žádnou vzácnou rudu. Ne srdečný a statečný lid, který se s kladivem a krompáčem pouští do práce v neprozkoumaných částech nejhlubších děr, kde odletující jiskry mohou způsobit výbuch nebezpečných plynů. Ne společenský lid, který se může přetrhnout, aby se dostal k druhovi v nouzi. Pro trpaslíky v severní obranné linii krále Bruenora, pro ty z Mitrilové síně i z Mirabaru, nepředstavovalo společné jméno Delzoun pouze pokrevní pouto, nýbrž i čest a povinnost.

Jeden ze šplhajících trpaslíků zavadil o kamenný výstupek, a když se pokusil vyprostit, uklouzl a zřítil se z výšky více než dvou set stop. Ostatní se zastavili, rychle se pomodlili k Moradinovi a znovu se pustili do důležitého úkolu.

* * *

Dup McKloub si zastrčil žlutý vous za opasek, přehodil si nacpanou brašnu přes rameno a obrátil se k tunelu vedoucímu z Mitrilové síně na západ.

„Deš?“ zeptal se společníka, který rovněž pocházel z citadel Felbar.

Nikvul zaujal zamyšlenou pózu a nepřítomně zíral do tmavého tunelu.

„Ne, myslim, že nepudu,“ ozvala se překvapivá odpověď.

„Blbneš?“ zeptal se Dup. „Viš stejně dobře jako já, že Vobould Mnohošíp má v tomdle někde a nějak svý špinavý prsty. Pes furt štěká a kouše! A viš stejně dobře jako já, že dyž je v tom zapletený Vobould, určitě mu de vo Felbar! To je cena, vo kerou mu de. Vo tom nepochybuj!“

„Nepochybuju,“ odpověděl Nikvul. „Král Emerus se vo tom musí dovědět.“

„Takže deš.“

„Ne. Ještě ne. Klan Válečnýho kladiva ti zachránil tvůj chlupatý zadek a mně taky. Tady se daj mlátit vorkům hlavy, takže zůstanu a ňáký rozmlátím. Spolu s Válečnýma kladivama.“

Dup zvážil Nikvulův postoj i jeho slova. Nikvul vždycky hodně přemýšlel, tedy na trpaslíka, a jeho myšlenky byly často trochu nekonvenční. Ale fakt, že se nechtěl vrátit do citadely Felbar, když bylo tolik v sázce, připadal Dupovi i na Nikvulovy občasné výstřednosti příliš.

„Mysli sám za sebe, Dupe,“ řekl Nikvul, jako by četl společníkovy zmatené myšlenky. „Nezáleží na tom, kdo se do Felbaru vydá, a ty to viš.“

„A mysliš si, že každý dokáže krále Emeruse přesvědčit vo tom, aby vopustil citadelu Felbar a přispěchal nám na pomoc, dyž to bude potřeba? Že ho každý dokáže přesvědčit, aby poslal zprávu do citadely Adbar a požádal vo pomoc Železnou stráž krále Harbromma?“

Nikvul pokrčil rameny a řekl: „Vorci útočí ze severu a Válečný kladiva s nima bojujou – a dva trpaslíci z Felbaru, Dup a Nikvul, stojí Bruenorovým mužům věrně po boku. Jesli něco dokáže zvednout krále Emeruse z trůnu a přitáhnout ho sem, je to vědomí, že nám dvěma za to boj stál. Možná sem krále Emeruse Válečnou korunu zavoláme hlasitěji a naléhavěji, když zůstanem a postavíme se do Bruenorovy linie.“

Dup se na druhého trpaslíka dlouze a upřeně zadíval a jeho myšlenky se snažily dohonit Nikvulova překvapivá slova. Opravdu nechtěl opustit Mitrilovou síň – Bruenor se po hlavě vrhl do nebezpečí, aby Dupovi s Nikvulem pomohl pomstít lidské osadníky, kteří zemřeli, když se snažili dvěma ztraceným trpaslíkům pomoct, a pomstít Dupovy a Nikvulovy mrtvé přátele z Felbaru, mezi nimiž byl i Dupův mladší bratr.

Žlutovousý trpaslík si vzdychl a ohlédl se přes rameno po tmavém tunelu, který patřil k horní části Temných říší a vedl na západ.

„Pak bysme asi měli najít toho skrčka Regise,“ nadhodil. „Možná najdem někoho, kdo by vodnes králi Emerusovi zprávu vo všem, co se stalo.“

„A my vyrazíme ven s Bruenorovýma lidskýma děckama a Torgarovými muži,“ řekl Nikvul a neustoupil od dychtivého postoje ani o píď.

Dupův výraz se změnil ze zvědavého v obdivný, když na něj pohlédl. Ještě nikdy nezažil, že by se Nikvul nemohl dočkat boje.

Houževnatého Dupa napadlo, že Nikvul nemohl změnit názor v lepší chvíli. Žlutovousý trpaslík se přestal tvářit odevzdaně, zakřenil se a odhodil těžkou brašnu na zem.

* * *

„Zeptal bych se, na co myslíš, ale není to potřeba,“ řekl Wulfgar, když se připojil ke Catti.

Stála stranou pobíhajících trpaslíků a hleděla dolů ze svahu – Wulfgar si všiml, že se nedívá na shlukující se orky, nýbrž na divokou zemi za nimi. Catti si odhrnula z tváře hustou hřívu vlasů, otočila se k Wulfgarovi a upřeně si ho změřila očima mnohem tmavšíma a modřejšíma, než byly Wulfgarovy křišťálově světlé.

„Taky přemýšlím, kde je,“ vysvětlil barbar. „Není mrtvý – to vím jistě.“

„Jak to?“

„Protože Drizzta znám,“ odvětil Wulfgar a pro Catti se mu podařilo vyloudit slabý úsměv.

„Už by bylo po nás, kdyby se neobjevil Pwent,“ připomněla Catti.

„Byli jsme v pasti a obklíčení,“ namítl Wulfgar. „Drizzt není ani jedno, nedá se jen tak zahnat do úzkých. Žije, vím to.“

Catti mu oplatila úsměv a vzala ho za ruku.

„Já taky,“ přiznala. „Už jenom proto, že moje srdce by cítilo, dyby zemřel.“

„Moje taky,“ zašeptal Wulfgar.

„Ale nevrátí se k nám brzy,“ pokračovala Catti. „A myslim, že to ani nechcem. Tady by byl jenom další bojovník v řadě bojovníků – nejlepší, vo tom nepochybuj – ale tam venku…“

„Tam venku přivodí našim nepřátelům spoustu utrpení,“ souhlasil Wulfgar. „I když mě bolí představa, že je sám.“

„Má svoji kočku. Není sám.“

Tentokrát byla řada na Catti, aby se povzbudivě usmála. Wulfgar jí stiskl pevněji ruku a kývl.

„Budu potřebovat, abyste vy dva udrželi pravý křídlo,“ ozval se drsný hlas, a když se dvojice otočila, spatřila, že se k nim blíží Banak Těžká kovadlina, klerik Kamenný spodek a další dva trpaslíci. „Vorci se blíží,“ vysvětlil trpasličí velitel. „Chtěj nás napadnout rychle, než se tu zahrabem, a my je musíme vodrazit.“

Oba lidé ponuře kývli.

Banak se otočil k jednomu z trpaslíků a poručil: „Ty di za Torgarovými staviteli. Pověz jim, ať neposlouchaj zvuky bitvy a pracujou. A až se jim podaří spustit lana až na dno údolí, slez po nich dolů.“

„A… ale…“ vyhrkl trpaslík na protest.

Vrtěl hlavou a mával rukama, jako by ho Banak právě zatratil. Banak se natáhl a připlácl trpaslíkovi ruku na ústa, aby ho umlčel.

„Tvůj úkol je ten nejvobtížnější a nejdůležitější ze všech,“ vysvětlil velitel. „My budem tady nahoře bušit do vorků, a kerý trpaslík takovou práci nemiluje? Ty se musíš dostat k Regisovi a říct tomu prckovi, že potřebujem další tisícovku bojovníků – dvě tisícovky, jesli se bez nich vobejde v tunelech.“

„Chceš přivýst další tisícovku trpaslíků nahoru po lanech a posílit naši pozici?“ zeptala se Catti nejistě, protože se zdálo, že další válečníky už nebudou mít kam postavit.

Wulfgar na ni úkosem pohlédl a všiml si, jak ve společnosti Banakovy skupiny zesílil její přízvuk.

„Ne, je nás tu zatím dost na to, abysme se udrželi,“ vysvětlil Banak a pustil trpaslíka, který trpělivě stál, i když už začínal trochu modrat od toho, jak mu Banak zacpával silnou rukou ústa. „Musíme, takže se udržíme. Ale vork, s kerým tu bojujem, je chytrý. Příliš chytrý.“

„Myslíš si, že náš nepřítel pošle část armády kolem hory na západ,“ hádal Wulfgar a Banak kývl.

„Jesli se ti smradlaví vorci dostanou do Strážcovýho údolí před náma, je po nás,“ odvětil velitel. „Pak už si pro nás nebudou muset ani vylýzt. Bude stačit, dyž nás tu vobklíčí a počkaj, dokud nezačnem padat hlady.“ Banak upřel na kurýra ponurý pohled a dodal: „Pudeš a povíš Regisovi, nebo kdo teďka má síň pod palcem, aby poslal každýho, bez koho se vobejde, do údolí a vobsadil západní konec. Nic tamtudy nesmí projít, jasný?“

Trpasličí kurýr se najednou vůbec nezdráhal jít. Narovnal se, nafoukl hruď a všem pokývl.

Když se rozběhl k útesu, ozval se ze středu trpasličí linie výkřik, který prozradil, že orci útočí.

„Ty běž za Torgarovými staviteli,“ přikázal Banak Kamennému spodkovi. „Nesmí přestat pracovat, teda pokaď nás vorci všechny nevoddělaj a nepudou si pro ně!“

Kamenný spodek odhodlaně kývl a rozběhl se pryč.

„A vy dva udržte tendle konec linie, jinak je po nás,“ požádal Banak.

Catti si sundala z ramene smrtící luk Taulmaril, Hledač srdcí. Z toulce vytáhla šíp a vložila ho do luku. Vedle ní si Wulfgar plácl mocným válečným kladivem, Aegisovým tesákem, do otevřené dlaně.

Banak se zbývajícím trpaslíkem se vydali podél obranné linie pryč a lidé na sebe pohlédli, povzbudivě kývli a otočili se…

…k temné hordě, která se řítila nahoru po horském úbočí.

3
Kosti a kamení

Král Obould Mnohošíp ihned poznal z posledního hlášení z hor na východ od jeho současné pozice hrozící nebezpečí. Obrovitý orcký král odolal nutkání rozdrtit mizernému goblinskému kurýrovi hlavu, natáhl prsty jedné ruky, zaťal ji v pěst a zvedl ji k ústům, ze kterých mu trčely zahnuté kly, ve své nejtypičtější póze, ve zdánlivé směsici rozvahy a žhavé zuřivosti.

Což byly dvě emoce, které spolu v nitru orckého velitele neustále sváděly boj.

I přes katastrofální konec obléhání Mělčiny, kde se špinaví trpaslíci vloudili na bojiště v duté soše Grúmše Jednookého, postupovalo tažení nádherně. Zprávy o smrti krále Bruenora vylákaly z děr ve skalách tucty nových kmenů a přivedly je k Obouldovi, a umlčely dokonce i otravnou Gerti Orelsdottr a její povýšené ledové obry. Obouldův syn Urlgen zahnal trpaslíky na útěk – podle nejnovějších zpráv až na práh Mitrilové síně.

Ale pak se Obouldovi donesly zprávy o tom, že má za svými liniemi nějakou nepřátelskou sílu, která zničila jeden z orckých táborů. Většina orků byla zmasakrována a několik jich prchlo zpátky do děr. Obould rozuměl chování svého národa a věděl, že morálka je v životně důležitém okamžiku vším – a obvykle i v průběhu celého tažení. Orků bylo mnohem víc než jejich nepřátel na severu a v boji jeden na jednoho si vedli docela dobře proti lidem, trpaslíkům, a dokonce i elfům. Obould ale také věděl, že invaze pokaždé ztroskotaly na nedostatku koordinace mezi orckými vojsky a na základní nedůvěře, kterou orci chovali k soupeřícím kmenům a častokrát i jeden ke druhému v kmeni. Vítězství a setrvačnost často dokázaly tuto slabinu vyvážit, ale podobná hlášení o vyhlazených táborech by mohla zahnat mnoho, mnoho dalších orků zpátky do bezpečí tunelů pod horami.

Načasování nebylo dobré. Obould se doslechl o další schůzce šamanů několika dost velkých kmenů a obával se, že by mohli zastavit invazi dřív, než pořádně začala. Společný vzdor tuctů šamanů by posily orckého krále přinejmenším značně nalomil.

Jednu věc po druhé, nabádal se Obould a znovu pečlivě zvážil zprávy goblinského kurýra. Musel zjistit, co se děje, a rychle. Naštěstí měl v tu chvíli zrovna v táboře někoho, kdo mu mohl velmi pomoct.

Obould propustil goblina i své pobočníky a vydal se na jižní okraj tábora, k osamělé postavě, kterou nechal už příliš dlouho čekat.

„Zdravím, Donnio Soldou,“ pozdravil drowku.

Otočila se a zadívala se na něj – věděl, že ho vycítila, ještě než ji oslovil. Hleděla na něj zpod nízko stažené kápě magického piwafwi a její narudlé oči se na něj smály tak široce a zvráceně jako její ústa.

„Doslechla jsem se o tvém velkém vítězství,“ poznamenala, pohnula se a bílé vlasy jí sklouzly dolů přes oko.

Tajemná a svůdná jako vždy.

„Bylo jedním z mnoha,“ prohlásil Obould. „Urlgen zažene trpaslíky zpátky do jejich nory, a kdo pak ochrání zdejší osady?“

„Jedno vítězství po druhém?“ zeptala se Donnia. „Považovala jsem tě za ctižádostivějšího.“

„Nemůžeme bezhlavě vtrhnout do Mitrilové síně a nechat se zmasakrovat,“ namítl Obould. „Nezkusili podobnou taktiku už tvoji lidé?“

Donnia se urážce vysmála, protože to nebyli „její lidé“. Mitrilovou síň napadli s katastrofálním výsledkem drowové z Menzoberranzanu, ale Donniu Soldou to sotva zajímalo, protože nepocházela z Města pavouků a ani ho neměla nijak v lásce.

„Slyšela jsi o masakru v táboře kmene Mnoha zubů?“ zeptal se Obould.

„Ano, našel je silný protivník – anebo několik,“ odvětila Donnia. „Ad’non už míří na místo.“

„Vezmi mě tam,“ poručil Obould a očividně tím Donniu překvapil. „Chci to vidět na vlastní oči.“

„Když s sebou vezmeš své válečníky, rozšíříš tak zvěsti o masakru,“ domlouvala mu Donnia. „To chceš?“

„Půjdeme sami dva,“ vysvětlil Obould. „Nikdo jiný.“

„A co když jsou nepřátelé, kteří kmen Mnoha zubů vyhladili, pořád na místě? Dost riskuješ.“

„Jestli tam nepřátelé jsou a napadnou Oboulda, sami budou dost riskovat,“ zavrčel Obould a Donnia vyloudila na tváři úsměv. Její perlově bílé zuby ostře kontrastovaly s ebenově černým odstínem kůže.

„Tak tedy dobrá,“ souhlasila. „Půjdeme se podívat, co můžeme o našem tajemném nepříteli zjistit.“

* * *

Místo masakru nebylo daleko, Donnia s Obouldem na něj dorazili později téhož dne a našli tam nejen Ad’nona Kareese, ale i další dva Donniiny drowské společníky, Kaer’lic Suun Wett a Tos’un Armga.

„Byli to nanejvýš dva útočníci,“ vysvětlil Ad’non nově příchozím. „Doslechli jsme se, že se v okolí pohybují dva elfové na pegasech, a hádáme, že masakr je jejich práce.“

Ad’non nemluvil jen ústy, nýbrž i rukama, používal tichou znakovou řeč, které Donnia rozuměla, Obould však ne.

Udělal to drow, řekl Ad’non rychle.

Donnia víc vědět nepotřebovala, protože si byla se společníky vědoma toho, že král Bruenor z Mitrilové síně trávil čas ve společnosti nejneobvyklejšího z temných elfů, odpadlíka, který se zřekl zvyků Pavoučí královny i svého temného lidu. Drizzt Do’Urden z Mělčiny očividně unikl, jak vytušili ze zpráv Gertiiných ledových obrů, a zjevně se nevrátil do Mitrilové síně.

„Elfové,“ zopakoval král Obould znechuceně. Slovo přešlo v protáhlé vrčení a mocný ork znovu zvedl zaťatou pěst.

„Nemělo by být těžké najít je, když tu poletují na okřídlených koních,“ ujistila Donnia Soldou Oboulda.

Orcký král tiše, vztekle vrčel a očima protkanýma rudými žilkami pátral po obzoru, jako by očekával, že se jezdci na pegasech objeví a vrhnou se na ně z nebes.

„Předlož to ostatním velitelům jako izolovaný útok,“ navrhl Ad’non orkovi. „S Donniou se postaráme o to, aby se tím Gerti dlouze nezabývala.“

„Obrať strach v chamtivost,“ dodala Donnia. „Nabídni velkou odměnu za hlavy těch, kdo mají tohle na svědomí. Už jen to přiměje ostatní kmeny k ostražitosti, až se vydají na cestu, aby se připojili k tvému vojsku.“

„A skutečnost, že se v tomto případě jednalo o malou skupinu, která byla, jak se zdá, napadena ze zálohy, zmenší nebezpečí pro ostatní,“ pokračoval Ad’non. „Tihle orci si nedávali dobrý pozor, proto zemřeli. Tak tomu bylo vždycky, ne?“

Obouldovo vrčení postupně utichlo a nakonec na drowské rádce kývl. Vydal se prozkoumat tábor a mrtvé orky a dvojice drowů se připojila ke společníkům a udělala totéž.

Žádný elf z povrchu, řekl Ad’non znakovou řečí třem drowům, i když Kaer’lic Suun Wett mu nevěnovala pozornost, a dokonce se vzdálila z tábora. Rány jsou dlouhé, jde o seknutí, ne o bodnutí typické pro elfy. A útočník nepoužil šípy a povrchoví elfové, kteří napadli obry na sever od Mělčiny, stříleli šípy ze vzduchu.

Tos’un Armgo obcházel těla, skláněl se k nim a prohlížel je pečlivěji než ostatní.

„Drizzt Do’Urden,“ zašeptal, a když Obould zamířil zpátky k nim, mlčky dodal: Drizzt bojuje scimitary.

Kaer’lic se vrátila krátce po Obouldovi a prsty oznámila: Kočičí stopy kolem tábora.

Drizzt Do’Urden, zopakoval Tos’un.

* * *

Z hřebene na severovýchodě sledoval Urlgen Třípěst tmavou masu orků ženoucí se nahoru do kopce. Zatlačil trpaslíky na okraj útesu a netoužil po ničem jiném než shodit je dolů. Urlgen respektoval houževnatost a pracovitost trpaslíků natolik, aby věděl, že když jim dá třeba jen hodinu, zesílí svoji obranu. Ale jeho vlastní vojsko nebylo na podobný útok připraveno; obři orcké hordy ještě nedohnali a spousta orků se k tažení připojila teprve nedávno a patrně stále nechápala bojové formace a velitelskou hierarchii.

Urlgenovo vojsko se brzy rozroste, získá lepší zbraně a bude moct uplatnit taktiku, ale stejně tak zesílí trpasličí obrana.

Orcký velitel zvážil obě možnosti, a protože ho stále pálil nepřátelský průlom u Mělčiny, poslal vojsko do útoku. Hádal, že tím trpaslíkům aspoň zabrání zahrabat se ještě hlouběji.

Přesto se zašklebil, když se ženoucí se masa přiblížila k vrcholu stoupání a trpaslíci zuřivě vyskočili a z výšky ji napadli. Házeli kamením a valili ze svahu balvany a vše doprovázely zničující, oslnivě stříbřité šípy, které zdecimovaly Urlgenovy jednotky u Mělčiny. Urlgen věděl, že orci umírají po tuctech. Ti, co první útok přežili, zpanikařili. Díky jejich dezorientaci a hrůze byl trpasličí útok o to efektivnější a umožnil ničemnému vousatému lidu zaříznout se hluboko do nepřátelských linií.

Orci, kteří se dali na ústup, zablokovali cestu posilám vzadu a následný zmatek poskytl agresivním trpaslíkům další šance.

Šípy dál létaly a vysoká postava na východním konci trpasličí linie ve spolupráci se střelcem beztrestně kosila orky.

„Co dělat?“ kvílel hubený ork, který přiběhl k Urlgenovi a zběsile poskakoval kolem. „Co dělat?“

Přispěchal k němu další velitel.

„Co dělat?“ papouškoval.

A přiřítil se třetí a křičel: „Co dělat?“

Urlgen dál sledoval lítou bitvu na kamenitém svahu. Umírali i trpaslíci, ale většina padla na hromadu orckých mrtvol. Vojska se srazila a Urlgenovi orci se nezdáli o nic blíže zaujmutí bojových formací, kdežto trpaslíci se úhledně semkli do dvou obranných čtverců po stranách útočného klínu. Když klín vyrazil vpřed, jeho široká základna se plynule spojila s rohy čtverců a ty se dokonale otočily. Jedna linie každého čtverce se oddělila a plně se spojila s klínem, takže vznikl obranný čtverec, zatímco trpaslíci po stranách se přeskupili do útočnějších formací.

Urlgenovi připadaly jejich manévry krásné, představovaly totiž disciplínu, kterou se s otcem snažili vtisknout vlastním orckým hordám. Při pohledu na jednostranný masakr ale měli jeho vojáci před sebou ještě dlouhou cestu.

Ukázkové manévry zkušených trpaslíků Urlgena natolik uchvátily, že dlouho sotva vnímal tři orcké velitele, kteří poskakovali kolem něj a ječeli: „Co dělat?“

Konečně se vzpamatoval natolik, aby jejich otázku zvážil a zároveň si uvědomil, že trpaslíci obrací bitvu v jasné vítězství.

„Ústup!“ poručil Urlgen. „Stáhněte se! Všichni zpátky, dokud se neobjeví Gertiini obři.“

Následně sledoval, jak si vojáci předávají rozkazy, a napadlo ho, že jim ústup jde mnohem lépe než útok.

Když utíkali dolů po kamení – po kamení kluzkém krví – nechali za sebou spoustu padlých. Na bojišti ležely desítky mrtvých a umírajících, kteří křičeli a sténali, dokud k nim nepřikročil nejbližší trpaslík a navždy je neumlčel silnou ranou do hlavy.

Ale na krví zrudlém kamení leželi i mrtví trpaslíci a orky už podle povahy vlastní ztráty sotva zajímaly. Urlgen spokojeně kývl. Jeho vojsko se bude rozrůstat a on bude útočit na trpaslíky, dokud je nezabije vyčerpání, když už ne orci. Orcký velitel věděl, co leží pod útesem.

Věděl, že je zahnal do kouta. Buďto se z Mitrilové síně vyhrnou davy trpaslíků a vezmou to oklikou na východ nebo na západ, aby tuto skupinu zachránily, nebo budou trpaslíci muset opustit obranné pozice a pokusit se zachránit sami. Urlgenova útočná síla každopádně víc než splní úkol, který jim Obould zadal.

A Urlgen tak posílí své postavení v sílící orcké hordě.

* * *

„Víme, že za tím je Drizzt Do’Urden, ale Obouldovi jsme řekli, že na vině jsou povrchoví elfové,“ řekl Tos’un Armgo třem drowským společníkům, když se vrátili do pohodlné jeskyně, aby zvážili nový zvrat.

„A vzbudili jsme tak v Obouldovi ještě větší nenávist k povrchovým elfům,“ odpověděla Donnia a zkroutila rty v rozkošném úsměvu, jeden koutek se jí při tom téměř dotkl bílých vlasů, které jí šikmo padaly dolů přes jemnou černou tvář.

„V tom ohledu nepotřebuje ponoukat,“ podotkla Kaer’lic.

„A co víc, Obould se tak ještě nějaký čas nedozví, že existují drowové, kteří stojí proti němu,“ řekl Ad’non Kareese.

„O Drizztovi už něco ví,“ namítla Kaer’lic.

„Ano, ale možná problém s odpadlíkem zlehčíme natolik, že se Obould neobrátí proti nám,“ řekl Ad’non. „On uvažuje ve smyslu ras, ne jednotlivců.“

„To i Gerti,“ řekla Kaer’lic. „A my všichni.“

„Až na Drizzta a jeho přátele, jak se zdá,“ řekl Tos’un a nad jeho jednoduchým, očividným prohlášením poklesla všem čelist.

Drowové na okamžik zmlkli a pokukovali jeden po druhém, ale jestli u nich došlo k nějakému významnému filozofickému prozření, rychle ho pohřbila tíha pragmatismu a současných potřeb.

„Myslíš, že bychom měli udělat něco, abychom hrozbu Drizzta Do’Urdena eliminovali?“ zeptala se Kaer’lic Ad’nona. „Myslíš, že je náš problém?“

„Myslím, že by se naším problémem mohl stát,“ opravil Ad’non. „Výhody jeho eliminace by mohly být nedozírné.“

„To si myslel i Menzoberranzan,“ připomněl Tos’un Armgo. „Nejsem si jist, jestli už se město z té pošetilosti vzpamatovalo.“

„Menzoberranzan nebojoval jen s Drizztem Do’Urdenem,“ namítla Donnia. „Nepřála by si lady Lloth odpadlíkovu smrt?“

Donnia se otočila ke Kaer’lic, k jejich kněžce, a Ad’non s Tos’unem udělali totéž. Kaer’lic zavrtěla hlavou.

„Drizzt Do’Urden není náš problém,“ řekla Kaer’lic, „a uděláme líp, když se budeme od jeho scimitarů držet co nejdál. Lady Lloth od nás vyžaduje především rozumné uvažování a já bych se nevrhla do souboje s Drizztem Do’Urdenem o nic víc, než bych vedla Obouldův útok na Mitrilovou síň. Kvůli tomu jsme náš plán nevymysleli. Vzpomínáte si na naše touhy a plán, že ano? Můj požitek neukončí hroty scimitarů Drizzta Do’Urdena.“

„A když nás vyhledá?“ zeptala se Donnia.

„Nevyhledá, když se o nás nedozví,“ odvětila Kaer’lic. „Tak je to lepší. Mojí nejoblíbenější válkou je ta, kterou mohu sledovat z dálky.“

Kyselý výraz, se kterým se Donnia otočila k Ad’nonovi, se nedal přehlédnout. A stejně tak ani Ad’nonovo zklamání.

Ale Kaer’lic měla spojence, a velmi odhodlaného.

„Souhlasím,“ přidal se Tos’un. „Už od dob, kdy žil v Menzoberranzanu, je Drizzt Do’Urden velkým a často smrtelným problémem všech, kdo se pokusí proti němu zakročit. Po katastrofě v Mitrilové síni jsem se nějaký čas toulal horní částí Temných říší a tu a tam jsem zaslechl příběhy o tom, jaké následky prohra Menzoberranzanu měla. Krátce po útoku mého města na Mitrilovou síň se prý Drizzt do Menzoberranzanu vrátil, byl zajat rodem Baenre a uvrhnut do kobky.“

Jeho slova vyvolala u společníků úžas, protože mocný a nemilosrdný rod Baenre proslul mezi drowy v celých Temných říších.

„A přesto se vrátil k přátelům a zanechal po sobě zkázu,“ pokračoval Tos’un. „Obávám se, že je krutým žertem lady Lloth, nástrojem chaosu v pláštíku zrádce. Nejeden drow v Menzoberranzanu věří, že Drizzta Do’Urdena tajně vede sama Paní chaosu a dobře se baví.“

„Kdybychom sloužili jiné bohyni, bylo by to rouhačství,“ nadhodila Kaer’lic a zachechtala se té obrovské ironii.

„Přece nevěříte…“ začala Donnia protestovat.

„Nemusím tomu věřit,“ přerušil ji Tos’un. „Drizzt Do’Urden je buď mnohem nebezpečnější, než si myslíme, nebo má obrovské štěstí. Anebo mu požehnali bohové. Ať už je tomu jakkoli, nemám v úmyslu pustit se za ním.“

„Souhlasím,“ řekla Kaer’lic.

Donnia s Ad’nonem na sebe znovu pohlédli, ale jen pokrčili rameny.

* * *

„Je to fajn hra,“ řekl Banak Těžká kovadlina Kamennému spodkovi, který stál vedle něj, zatímco dohlížel na přeskupení svých jednotek. „Až na to, že se u ní dost umírá.“

„Padlo víc vorků než trpaslíků,“ podotkl Kamenný spodek.

„Těch prvních ne dost, těch druhých až příliš. Podívej se na ně. Bojujou zuřivě, přijímaj rány bez protestů a sou vochotný zemřít, dyž si to bohové budou přát.“

„Sou to válečníci,“ připomněl Kamenný spodek. „Trpasličí válečníci. To něco znamená.“

„Jasně že jo,“ souhlasil Banak. „Něco.“

„Tvůj plán zahnal vorky na útěk,“ poznamenal Kamenný spodek.

„Nebyl můj,“ namítl trpasličí velitel. „Přišel s ním jeden z Kamenných ramen – ten příčetný – spolu s Torgarem z Mirabaru. Myslim, že sme si našli dobrý přátele.“

Kamenný spodek kývl a dál sledoval nádherně sehranou týmovou práci, při které se tři propojené formace řítily dolů z kopce na orky před sebou.

„Nějaký dítě sem za několik stovek let přide,“ pronesl Banak po krátké odmlce s pohledem upřeným na mrtvé, ne na boj, „a uvidí vybělený kosti těch, kdo vo tendle kousek země bojovali. Napřed si je splete s kameny, ale brzo si uvědomí, vo co de, a pochopí, co se tu stalo, že tu došlo k velký bitvě. Pochopí lidi v daleký budoucnosti, co sme tu udělali? Nebo proč jsme to dělali? Budou vědět vo naší věci a poznaj rozdíl mezi náma a tou vorckou havětí?“

Kamenný spodek se na Banaka Těžkou kovadlinu dlouze a upřeně zadíval. Vysoký, silný trpaslík byl v klanu Válečného kladiva vlivnou osobností už dlouhá staletí, i když se obvykle držel stranou a jen vzácně navrhoval bojové strategie, když ho k tomu Bruenor, Dagna nebo jiný formální velitel nedonutil. Ale to Banakova druhá stránka ho oddělovala od zbytku klanu. Měl zvláštní pohled na svět a vždy zvažoval současné události v kontextu, ve kterém na ně bude pohlížet budoucí historik.

Zprava se ozval jekot. Pohlédli tím směrem a viděli dokonalou spolupráci a harmonii Wulfgara s Catti, kteří neústupně drželi křídlo. Orci se na ně nahodile vrhali a mnozí padli za obět Cattiinu smrtícímu luku a její nekonečné zásobě šípů. A ti, kterým se podařilo uniknout rychlé smrti šípem, toho patrně brzy litovali, protože se ocitli před obrovským barbarem Wulfgarem a jeho ničivým kladivem, úžasným Aegisovým tesákem, vykovaným samotným Bruenorem Válečným kladivem. Zrovna když Banak s Kamenným spodkem na dvojici pohlédli, praštil Wulfgar jednoho orka shora do hlavy tak silně, že mu praskla lebka a po okolí se rozprskly krev a mozek.

Kolem Wulfgara prosvištěl šíp, skolil druhého orka a Wulfgar se mocným úderem Aegisova tesáku zbavil zbývajících dvou, jeden upadl na zem, druhý odtančil z dosahu.

Catti odstranila druhého; Aegisův tesák se zbavil toho na zemi.

„Příběhy vo těch dvou přečkaj celý staletí,“ podotkl Kamenný spodek.

„Do určitý míry,“ souhlasil Banak, „pak ale zapomenou i na ně.“

Kamenný spodek na něj zvědavě pohlédl, protože ho Banakova ponurost překvapila.

„Cestou domů,“ vysvětlil Banak, „táhl král Bruenor Průsmykem padlých.“

Kamenný spodek kývl, protože s karavanou jel taky.

„Našels tam ňáký kosti?“ zeptal se Banak.

„Víc, než kolik bych moh spočítat,“ odvětil klerik.

„Mysliš, že někerý z těch, kerý tam kdysi dávno bojovali, překonali vostatní vodvahou nebo mocí?“

Kamenný spodek o tom chvíli přemýšlel, pak pokrčil rameny a kývl.

„Znáš jejich ména?“ zeptal se Banak. „Viš, jak se menovali a vodkaď přišli? Viš, kolik vorků a jiných potvor v tý bitvě zabili? Viš, kolik z nich drželo v náruči přítele, dyž umíral?“

Pointa Kamenného spodka tvrdě zasáhla. Zadíval se na bojiště, kde trpaslíci odrazili orky a zaháněli je na ústup.

„Žádný pronásledování dolů ze svahu!“ poručil Banak.

„Jsou celí pitomí strachem,“ radil Kamenný spodek tiše.

„Pitomí sou furt,“ opáčil trpasličí velitel. „Chtěj nás jenom vodvíst vod našich příprav. Práce bude stát, zatímco budem honit ňákou bandu horama. Stáhnem muže zpátky a dáme se znovu do práce. Todle byla vobyčejná šarvátka. Vopravdová bitva teprve přijde.“

Banak se ohlédl přes rameno po útesu a doufal, že stavitelé nezpomalili práce na lanových žebřících dolů do Strážcova údolí.

„Jenom šarvátka,“ zopakoval, když boje polevily a trpaslíci začali obracet precizní formace zpátky k jejich pozici.

Zadíval se na mrtvé a raněné ležící na krví postříkaných kamenech.

Přemýšlel o kostech, kterými bude země brzy poseta stejně hustě a mlčenlivě jako kamením.

4
Třídění

Zdálo se, jako by všechny stezky vedly zpátky sem. Pro Drizzta Do’Urdena představovaly sutiny Mělčiny inspiraci, která plnila Lovcovu duši hladem po lovu. Obešel zřícenou věž a sesuté hradby, ale jen zřídkakdy zabloudil na jih od města. Trvalo celé dny, než sebral odvahu projít okolo zničené modly odporného orckého boha. Přesně jak se obával, nenašel žádné stopy po tom, že by někdo přežil a dal se na útěk.

Brzy sem začal Drizzt chodit z jiných důvodů. Při každém návratu doufal, že tu najde nějaké orky, kteří by bloumali mezi mrtvými, možná hledali něco, co by mohli ukrást.

Drizztovi připadal nápad, že by zmasakroval orky ve stínu ruin Mělčiny, příhodný.

Když se sem to odpoledne vracel, vypadalo to, že dostane svoji šanci. Guenhwyvar byla nervózní, což bylo jisté znamení, že se okolím plíží nestvůry, a když šplhal po svahu nad roklinou na sever od města, odkud obři zasypali město při orckém útoku kamením, všiml si, že se kolem ruin toulají nějací tvorové.

Když se ale přesunul na místo, odkud měl na ruiny dobrý výhled, pochopil, že si toho dne nezabojuje. V Mělčině skutečně byli orci – tisíce orků – okolo zničené dřevěné modly na jih od rozvrácených městských hradeb tábořilo několik kmenů těch odporných stvoření.

Guenhwyvar vedle něj si přitiskla uši k hlavě a dlouze, hluboce zavrčela.

To vneslo na tvář temného elfa úsměv – bylo tomu už dlouho, co se naposledy usmál.

„Já vím, Guen,“ řekl, natáhl se a promnul jí ucho. „Trpělivost. Však dostaneme šanci.“

Guenhwyvar na něj pohlédla, pomalu mrkla, pak naklonila hlavu na stranu, aby ji mohl podrbat na oblíbeném místě na krku. Vrčení ustalo.

Drizztův úsměv ale nezmizel. Dál kočku drbal, ale dál taky hleděl přes rokli na ruiny Mělčiny a na hordy orků. Znovu a znovu se probíral vzpomínkami a oživoval je; nedovolí si zapomenout.

Obrázek Bruenora padajícího z věží. Obrázek obrů házejících obrovské balvany přes rokli na jeho přátele. Obrázek orckých hord ztékajících město. O nic z toho nežádali. Nic z toho si nezasloužili.

Ale Drizzt věděl, že všechny dluhy budou splaceny.

V plné výši.

* * *

„Král Obould o téhle zvrácenosti ví?“ zeptal se Argant Vzztek, šaman orckého kmene, který nesl jeho jméno, s vytřeštěnýma, divokýma očima. S pestrobarevnou péřovou pokrývkou hlavy a náhrdelníkem ze zubů (různých tvorů), který mu sahal až pod pas, patřil k nejvýraznějším a nejbarvitějším z tuctu šamanů, kteří se okolo zničené modly shlukli, a díky svému vřeštivému, téměř ptačímu hlasu byl také nejhlasitější.

„Chápe to? Chápe? Chápe?“ ptal se Argant a poskakoval od jednoho šamana k druhému. „Asi nechápe! Ne, ne, protože jinak by tuhle… tuhle… tuhle svatokrádež napravil! Je důležitější než jeho tažení!“

„Pokud ovšem nedobývá ve jménu Grúmše,“ podotkla šamanka Achtel Křivoprstá a její přerušení Arganta okamžitě umlčelo.

Achtelin oděv nebyl tak rozměrný a poutavý jako Argantův, byl ale stejně barevný. Na sobě měla drahý červený cestovní plášť s kápí a se žlutou šerpou, která jí křižovala trup od ramene k boku a měla jí ovázaný i pas. V ruce držela žezlo s lebkou, které bylo, jak se Argant doslechl, mocně opředené magií a bylo tak impozantní zbraní. A co víc, kněžka se střapatými hnědými vlasy měla obrovský vliv, protože zastupovala největší z dvanácti kmenů, které se dostavily, pod palcem měla tábor o síle šesti set válečníků.

Pestrobarevný kněz na Achtel vykulil oči, ale ona odmítla ustoupit.

„Což Obould dělá,“ trval na svém Argant.

„Pochodujeme za slávu Grúmše,“ souhlasil další. „Jednooký si zaslouží nad trpaslíky zvítězit!“

Všichni okolo zajásali, všichni až na Arganta, který jen stál a zíral na Achtel. Postupně se všichni obrátili k třesoucí se postavě s péřovou pokrývkou hlavy.

„Ne dost,“ opáčila Achtel. „Král Obould Mnohošíp pochoduje za slávu Oboulda Mnohošípa.“

Orci okolo zalapali po dechu.

„Tak už to u nás chodí,“ dodal Argant rychle, protože si všiml sílícího rozkolu a nečekaného zamračení nebezpečné Achtel. „Vždycky to tak u nás chodilo a je to dobře. Ale modla našeho boha byla znesvěcena a my se musíme k těm dvěma, k Obouldovi a Grúmšovi, připojit! Jejich sláva musí být nerozlučná!“

Ostatních jedenáct šamanů nejásalo ani se nevysmívalo, jen tam stálo a na výbušného šamana Vzzteku zíralo.

„Všechny kmeny?“ zeptal se jeden zdráhavě a vrtěl hlavou.

Orci přispěchali na Obouldovo volání – obzvláště poté, co slyšeli o smrti krále Bruenora Válečného kladiva, který byl už dlouho jejich postrachem – ale jednotlivé armády zůstávaly především vojsky svých kmenů.

Argant Vzztek skočil před orka, který promluvil, a zakoulel nažloutlýma očima, až to vypadalo, že mu vypadnou z důlků.

„Dost!“ zaječel, znovu začal divoce poskakovat kolem a každému pohlédl do očí. „Dost! Kmeny jsou až na druhém místě. Na prvním je Grúmš.“

„Grúmš!“ křikli dva šamani společně.

„A Grúmš je Obould?“ zeptala se Achtel klidně a zdálo se, že bedlivě zvažuje každý pohyb a slovo – dozajista víc než ostatní účastníci schůzky.

„Grúmš je Obould!“ prohlásil Argant. „Brzo bude, ano!“

Začal mávat rukama, divoce se svíjet a poskakovat kolem zničené modly božské postavy, duté sochy, kterou trpaslíci použili jako léčku a vlákali do ní Obouldovo vojsko. Orci měli vítězství na dosah, stačilo Mělčinu jen ztéct, ohavná lest odporných trpaslíků ale zachránila několik obránců města před tím, co mělo být naprostým vyhlazením.

Využití orckého boha na takovou zrádnost bylo pro tucet šamanů, náboženských vůdců více než tří tisíc orků jednotlivých kmenů, za hranicí slušnosti.

„Grúmš je Obould!“ začal Argant volat při tanci a všichni šamani a šamanky se k němu připojili a zapadli do řady za divoce gestikulujícího, ohavně oděného orka.

Všichni až na Achtel. Uvážlivá a usedlejší orka od tance couvla a sledovala ostatní šamany z dálky, její orcké rysy přitom odrážely pochybnosti.

Ostatní věděli, co si o celé věci myslí a že váhala s tím poradit náčelníkovi, aby odvedl kmen z bezpečného domova a připojil se k boji proti mocným trpaslíkům. Do té chvíle se nikdo neodvážil o jejím rozhodnutí pochybovat.

* * *

„Musíš se uzdravit,“ šeptala Catti otci do ucha. Věřila, že ji Bruenor slyší, přestože to nedal nijak najevo a už několik dní se ani nepohnul. „Vorci si myslí, že tě zabili, a to tak přece nemůžem nechat!“ pokračovala a zaníceně a energicky mluvila na bezvědomého trpasličího krále.

Catti stiskla Bruenorovi ruku a na okamžik se jí zdálo, že jí stisk oplatí.

Anebo si to jen představila.

Těžce si povzdychla a zadívala se na svůj luk, který stál opřený o stěnu svíčkami prozářené komnaty. Věděla, že brzy bude muset zase jít, protože boj na útesu určitě začne každým okamžikem nanovo.

„Myslím, že tě slyší,“ ozvalo se za Catti. Vyloudila úsměv a otočila se k příteli Regisovi.

S paží znehybněnou na hrudi a ovázanou těžkými obvazy vypadal půlčík jako skutečný válečník. Zastavil paží cvakající čelisti velkého vrrka, ale krutě za to zaplatil.

Catti se zvedla od otce a po zásluze půlčíka objala.

„Klerici ji ještě nevyléčili?“ zeptala se a zadívala se na jeho paži.

„Vlastně už odvedli kus práce,“ odpověděl Regis čiperně, a aby dokázal, že jeho optimismus je oprávněný, zahýbal namodralými prsty. „Už dávno by byli hotoví, ale je tu spousta jiných, kteří potřebují jejich léčivá kouzla a masti víc než já. Není to tak zlé.“

„Zachránils nás, Kručibřichu,“ řekla Catti a použila přezdívku, kterou dal kyprému půlčíkovi Bruenor. „Rozhod ses jít a sehnat nám pomoc, a my bysme byli dávno mrtví, dyby ses s Pwentem a vostatníma nevobjevil.“

Regis jen pokrčil rameny, ale trochu se začervenal.

„Jak si vedeme nahoře na skále?“ zeptal se.

„De to,“ odpověděla Catti. „Vorci nás zahnali až na vokraj, ale pár sme jich chytili do pasti, a dyž zaútočili, zahnali sme je na útěk. Měl bys vidět Banaka Těžkou kovadlinu, Ivana Kamenný rameno a Torgara Drtivý úder z Mirabaru. Trpaslíci pod jejich velením mění formace ze čtverců v klíny a navopak a vorci se sotva stačí podrbat zmateně na hlavě, než se přes ně trpaslíci přelijou.“

Regis se široce usmál, a dokonce se krátce zachechtal, ale smích mu zmizel z tváře, když se zadíval na ležícího Bruenora.

„Jak je na tom dneska?“

Catti se ohlédla po otci a mohla jen pokrčit rameny.

„Podle kněží to nezvládne,“ řekl Regis a Catti jen kývla, protože jí samozřejmě řekli totéž.

„Ale já myslím, že ano,“ pokračoval Regis. „I když bude trvat dlouho, než se úplně zotaví.“

„Vrátí se k nám,“ ujistila Catti malého přítele.

„Potřebujeme ho,“ řekl Regis hlasem sotva silnějším než šepot. „Mitrilová síň potřebuje krále Bruenora.“

„Pcha, todle není dobrý přístup v týdle těžký době,“ ozvalo se z chodby, a když se dvojice otočila, uviděla dovnitř vcházet ucouraného starého trpaslíka.

Poznali v něm generála Dagnu, jednoho z nejvěrnějších Bruenorových velitelů a otce Dagnabita, který padl v Mělčině. Přátelé si vyměnili pohledy, trhli sebou a soucitně pohlédli na trpaslíka, který ztratil statečného syna.

„Měl dobrou smrt,“ prohlásil Dagna, protože pochopil, kam míří. „Žádný trpaslík nemůže chtít víc.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Osamělý drow.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.