Jon Sprunk v nakladatelství

FANTOM Print

Syn Stínu

Vábení Stínu *

Mistr Stínu *

* Připravujeme

FANTOM Print

2013

Copyright © 2010 by Jon Sprunk

Cover © Michael Komarck

Translation © Kateřina Niklová

ISBN 978-80-7398-214-0

ISBN 978-80-7398-427-4 ePub

ISBN 978-80-7398-428-1 mobi

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Rád bych poděkoval následujícím lidem za jejich podporu při práci
na tomto projektu:

Otci, který mě naučil milovat slova.

Louovi, který proměnil můj sen ve skutečnost.

Eddiemu a Joshuovi za jejich vedení a moudrost.

Steveovi, Bruceovi, Daveovi, Adrianovi, Nickovi a Janickovi za
dlouholetou inspiraci.

Tento román věnuju své ženě Jenny, bez které by vůbec nevznikl.
A synu Loganovi, našemu pokladu.

1

Stíny se plížil zabiják.

Schovával se v šeru pod vysokým stropem a kradl se po trámech v pableskujícím světle pochodní dole v síni. Byl neviditelný jako vítr a tichý jako sama smrt.

Z komnaty pod ním se linula slavnostní hudba. Velkou síň pevnosti Ostergot zaplnil výkvět severní Nimeje, dvě stě pánů a dam. Nad jejich hovorem se neslo ostré práskání biče. Hlavním bodem večerní zábavy byl starý, do půl pasu svlečený horal přivázaný k dřevěnému rámu. Ramena a záda mu křižovaly oteklé, krvácející šrámy. Hosté vévody Reinarda se ládovali dobrým jídlem a kat přitom pro jejich pobavení mučil vězně.

Velký bič znovu práskl a stařec se otřásl. Vévoda se tak rozchechtal, až si vínem polil hermelínem lemovaný oděv a zničil žluté šaty bledé, chvějící se dívky, která mu seděla na klíně. Její třas ještě zesílil, když jí osušil výstřih špinavým ubrouskem, načež vyjekla nad nějakou hanebností, kterou jí provedl pod stolem. Zkusila se vévodovi vykroutit, pevně ji ale sevřel a rozesmál se ještě hlasitěji.

Caim zaťal ruce v rukavicích v pěst. Nadešel čas pustit se do práce.

Seskočil na prázdný balkón trčící z kamenné stěny. Dřepl si za zábradlí, shodil si z ramene brašnu a vyprázdnil ji. Jistými pohyby složil ze dvou zahnutých kusů laminované rohoviny pevný luk. Poté otevřel lakovanou skříňku a vytáhl z ní tři šípy. Zdobilo je zářivě indigové opeření, které si oblíbily horské kmeny východního Ostergotu, přesně jak chtěl jeho klient.

Caim vložil šíp do luku a zvedl ho. Zhluboka se nadechl a zadíval se přes násadu. Nepříjemně se mu sevřel žaludek. Nervy.

Odhadl vzdálenost i sklon a zacílil. Dívce se zatím podařilo uniknout z vévodova chlípného objetí, alespoň pro tuto chvíli.

Žádný strach, zlato. Caim napnul tětivu. Už nikdy tě nebude obtěžovat.

Zrovna když se chystal vystřelit, vévoda se naklonil ke krásné šlechtičně sedící vedle a zahihňal se jí do ucha. Prsteny posázenými prsty si začal pohrávat s perlovým náhrdelníkem zdobícím ženino bujné poprsí. Caim zadržel dech a počítal pomalé, klidné údery svého srdce.

Tři… čtyři…

Vévoda se každým okamžikem posadí a udělá ze sebe dokonalý cíl.

Sedm… osm…

Mířil přesně a ruce měl klidné.

Jedenáct… dvanáct…

Něco ho lehoučce polechtalo na ramenou. Caim neodtrhl oči od vévody, koutkem oka ale zahlédl záblesk stříbra.

„Ahoj, milenče,“ zašeptal mu hlas do ucha.

Průsvitné prsty lechtaly Caima na trupu, neodvrátil ale pohled od cíle. „Ahoj, Kit.“

„Další zářez do opasku, jak vidím.“

Trhl sebou, protože její hlas se silně nesl nad hostinou. Nezáleželo na tom, že ji nikdo jiný neslyšel. Rozptylovala ho.

„Mám práci. Najdi si hnízdo s králíky a hraj si, dokud tady neskončím.“

Kit přitiskla tvář k jeho a zadívala se přes násadu šípu. Přestože ji tak docela necítil, tam, kde se ho dotýkala, ho svědila kůže. Pramen jejích stříbrných vlasů mu spadl přes levé oko. Caim potlačil nutkání odfouknout ho, protože by to stejně k ničemu nebylo, a napnul tětivu o další palec.

„Králíci žijí v norách, ne v hnízdech,“ opravila ho. „A míříš příliš nízko.“

„Nech mě být. Vím, co dělám.“

„Mineš krk o půl stopy.“

Caim zaskřípal zuby. Vévoda se odvrátil od šlechtičny a poplácal po zádech Lirama Kornfelše z Kornfelšova obchodního syndikátu. Syndikát financoval veškeré aktivity vévody Reinarda v naději, že spolu s ním vystoupá po žebříčku moci až do vnitřních svatyní hlavního města.

„Mířím na srdce. Teď mě nech na minutu být.“

Kit vyskočila na zábradlí, lehká jako motýl v letu. Na lidskou ženu byla moc malá, zato její postava byla snem každého muže. Měla úzký pas, velká ňadra a krémově bílou pleť s olivovým nádechem. Její šaty, upnuté a absurdně krátké, ponechávaly jen velmi málo na představivosti. Caim si řekl, že na tom nesejde, protože ji kromě něj nikdo neviděl.

Balancovala na bosých špičkách a mlaskla. „Co když má pod tou příšernou halenou kroužkovou košili?“

„Šíp je vytvrzený.“ Caim ukázal bradou na hrot. „A kromě toho zbroj nenosí. Je na něj moc těžká. Proto se obklopuje tolika vojáky.“

Znovu zkontroloval zacílení. Vévoda pořád osahával hosty. Caim si přál, aby se konečně narovnal. Přestával cítit prsty.

Kit se otočila a posadila se na zábradlí. „K ničemu mu stejně nebudou. Kdy už budeš hotový? Je tu strašný rámus. Neslyším ani vlastní myšlenky.“

„Ještě okamžik.“

Vévoda se opřel a široké dubové opěradlo křesla orámovalo jeho ramena. Caim pustil tětivu. V tu samou chvíli jeho cíl vzhlédl. Podívali se jeden druhému do očí a Reinardovi steklo po tlustém podbradku víno.

Šíp prolétl síní jako lovící sokol. Mířil přesně, měl zabíjet. Avšak těsně před tím, než zasáhl cíl, se zatřepotaly plameny pochodní. Poháry se převrhly. Talíře spadly na zem. Caimovi se naježily vlasy v zátylku, před vévodou se totiž zničehonic objevil Liram Kornfelš. Modré opeření šípu se chvělo těsně nad smaragdovou broží uhnízděnou v prohlubni na jeho krku.

Od vysokých stěn síně se odrazil jekot hostů, kteří vyskočili ze židlí a dali se na útěk, všichni až na Kornfelše, který zůstal ležet na stole jako kus nadívané šunky. Vévoda spráskl ruce a vzápětí ho obklopili vojáci.

Caim sebral zbývající dva šípy a vystřelil. Prvním zasáhl jednoho ze strážců do levého oka. Druhým prorazil kování štítu a trefil dalšího vojáka do předloktí, samotnému vévodovi se ale nic nestalo. Caim odhodil luk a vyrazil přes balkón.

Kit běžela vedle něj po zábradlí. „Říkala jsem, že se netrefíš. Máš náhradní plán, že jo?“

Pevně stiskl zuby. Horší než pokazit práci bylo pokazit ji před Kit. Teď si bude muset ušpinit ruce. Sáhl za záda a tasil dva zahnuté nože. Ve světle pochodní se zaleskla osmnáct palců dlouhá ocelová ostří nabroušená jen z jedné strany.

Na konci ochozu se objevil voják. Caim se kolem něj prosmýkl tak těsně, že ucítil v mužově dechu víno. Voják se zhroutil ke stěně a mezi prsty mu z hluboké rány na krku unikal život.

V přízemí zatím osobní strážci odvedli vévodu pryč dveřmi vzadu v síni. Caim se přehoupl přes zábradlí a proskočil skrz Kit. Na okamžik, když jejich těla splynula, ho zamrazilo a naskočila mu husí kůže. Přistál na stole uprostřed síně, načež mu těsně kolem obličeje prolétl oštěp. Rozběhl se po naleštěné desce stolu a odkopával přitom karafy a nádobí.

„Utíká.“ Kit se mu vznášela nad hlavou.

Caim spolkl sprosté odseknutí. „Tak co kdybys ho sledovala?“

Se zafuněním zmizela.

Caim rozkopl dveře. Vévoda se určitě vydá do svých komnat v nejvyšším patře věže, kde se zavře, dokud nedorazí posily. Pokud to udělá, Caim bude v háji. Ještě nikdy ale při práci neselhal; nemínil s tím začínat teď.

Chodba za síní nebyla osvětlená. Chystal se do ní vejít, šestý smysl ho ale donutil zaváhat. A to mu zachránilo život, protože vzápětí prosvištěl prázdným místem, kde by se jinak nacházel jeho krk, meč. Caim se přikrčil a bodl oběma noži. Levý prořízl pestrobarevný kabátec a uvízl v kroužkové košili, pravý si ale našel místečko ve zbroji. Strážce schovaný ve stínech zachroptěl a zhroutil se dopředu. Caim uvolnil oba nože a rozběhl se chodbou.

Do horních pater vedlo jediné schodiště. Schody se točily po směru hodinových ručiček kolem silného kamenného sloupu. Caim je bral po dvou. Na první podestě uslyšel zadrnčet tětivu kuše a o zlomek vteřiny později kolem proletěl šíp. Caim uskočil ke stěně. Někde nad ním se ozývalo cvakání ručního napínáku.

Caim se odstrčil od stěny a vyběhl nahoru po schodech tak rychle, jak jen dokázal. Pokud tu číhal druhý střelec, bude mrtvý dřív, než si to uvědomí. Oběhl další zatáčku. Na podestě nad ním stál osamělý muž a zuřivě točil napínákem, aby mohl znovu nabít. Voják kuš odhodil a sáhl po meči, Caim ho ale sejmul dřív, než stačil zbraň vytáhnout.

Caim se vyplížil po schodišti do nejvyššího patra pevnosti. Horní podesta byla prázdná. V mosazných držácích na stěně tu hořely svíčky, ze kterých kapal vosk a které osvětlovaly křižovatku dvou chodeb. Přitiskl se zády k chladnému kameni a nahlédl za roh, do chodby vedoucí k panským komnatám. Vévoda ukázal mimořádnou ochotu obětovat své muže, aby si zachránil kůži. Dva osobní strážci byli mrtví. Zbývali dva. To nebylo špatné. Caim opatrně vykročil chodbou. Dveře Reinardových komnat byly vyztužené silnými železnými pláty. Určitě je navíc zevnitř zabarikádovali. Bez sekyry se přes ně nedostane, dostal ale jiný nápad.

Caim mířil k zabedněnému oknu v chodbě, když Kit prostrčila hlavu a pěkně tvarovaná ramena dveřmi.

„Raději by sis měl pospíšit,“ nabádala. „Balí se a chystá se utéct.“

Caim otevřel okenice a kapuce se mu zatřepotala v chladném vánku. Zela pod ním šedesát stop hluboká propast.

„Nemá kam jít.“

„To bych neřekla. V pokojích má tajný východ, který vede ven na pozemky.“

„Sakra! Proč ses o tom nezmínila dřív?“

„Jak jsem o něm měla vědět? Je schovaný za skříní.“

Caim přehodil nohu přes parapet. Docházel mu čas. Jestli vévoda opustí pevnost, nebude prakticky možné dohonit ho.

„Dohlédni na ten tunel, Kit. Pokud se Reinard dostane ven, sleduj ho. Dohoním vás.“

„Dobře.“

Stáhla se zpátky do komnaty. Caim se vyklonil z okna. Pořád nevěděl, co se v síni zvrtlo. Mířil přesně. Teď už mu nezbývalo než svoji chybu napravit a rychle vypadnout.

Vyšplhal nahoru na parapet a všiml si, že o třicet kroků dál se ve stejném patře nachází další okno. Plápolalo v něm bledé světlo. Caim přejížděl prsty po vnější zdi a snažil se přijít na to, jak se odsud co nejrychleji dostane. Až dokončí úkol, mohl by slézt dolů na nádvoří anebo utéct vévodovým tajným tunelem. Každý plán měl svá rizika. V tuto dobu už měl být dávno pryč. S každou minutou se jeho šance na úspěch snižovaly.

Velké kamenné kvádry, ze kterých byla pevnost postavená, poskytovaly dobrou ochranu proti obléhacím strojům, široké spáry mezi nimi byly ale jako stvořené ke šplhání. Našel si škvíru, chytil se jí a raději neuvažoval o moudrosti svého počínání. Nesnášel, když musel při práci improvizovat, rychle mu ale docházely možnosti. Soustředil se na šplhání.

Asi uprostřed cesty mezi okny ho zaštípalo u páteře. Strnul a přitiskl se ke strmé kamenné zdi. Něco ho donutilo vzhlédnout k nebi. Noční oblohu halila hustá mračna. Pochodně plápolající na nádvoří pod ním nejistě ozařovaly zuby cimbuří. Zpočátku nic neviděl. Pak se ale na hradbách něco pohnulo. Caim zadržel dech, protože nad sebou spatřil siluetu, vlnící se obrys plížící se tmou. Na jeden strašlivý okamžik si byl jistý, že ho ten tvor spatřil, pak ale zmizel.

Caim čekal ještě po několik úderů srdce, teprve pak se odvážil znovu nadechnout. Co to bylo? Nemohl však mrhat časem. Pokusil se vypudit přízrak z mysli a natáhl se po dalším úchopu.

O několik vteřin později byl u druhého okna. Skleněné tabulky při otvírání tiše zadrnčely, uvnitř si ale nikdo ničeho nevšiml. Okno vedlo do panské ložnice. V protilehlé zdi Caim uviděl dveře do dalších pokojů a taky ty na chodbu, kterou před několika minutami opustil. Oba osobní strážci stáli u zabarikádovaných dveří a upřeně je sledovali, jako by očekávali, že Caim každým okamžikem vtrhne dovnitř.

Vévoda se skláněl nad těžkou truhlicí. „Ulfane, nech ty zatracené dveře být a pomoz mi!“

Jeden ze strážců se otočil právě ve chvíli, kdy Caim lezl dovnitř. Otevřel ústa, aby varovně vykřikl, nedostal ale šanci. Caim po něm hodil nožem. Strážce sebou trhl, klesl na kolena a přes límec mu začala crčet krev, z hrdla mu totiž trčel jílec nože.

Reinard upustil těžký pytel a ten hlasitě břinkl o zem. „Co…?“

Caim vytáhl další nůž a proběhl pokojem. Druhý strážce se otočil a zvedl meč k úderu, Caim se na něj ale vrhl a vrazil mu nůž do těla škvírou v brnění v podpaží. Strážce zalapal po dechu a sklouzl mu ze zbraně.

„Caime!“ zvolala Kit za ním.

Otočil se, pokrčil kolena a připravil si nůž. Ze svého místa viděl skříň, o které mluvila Kit. Byla odsunutá stranou a odhalovala ústí černého tunelu. Vyrazil z něj mladík ve vévodově livreji. Měl světlé vlasy, krátkou bradku a v ruce meč. Caim uhnul před výpadem stranou a zabodl protivníkovi nůž do boku. Zasáhl kost, proto čepel zkroutil a vrazil mu ji mezi žebra.

Poslední nádech zahvízdal ven ranou, pak se mladík zhroutil na zem.

Vévoda se přikrčil vedle masivní postele se čtyřmi sloupky. „Prosím.“ Skráně se mu třásly a ruce držel před sebou. Na jedné dlani měl rudý šrám. „Dám ti všechno, co chceš.“

„Ano.“ Caim prošel komnatou. „Dáš.“

Zabít vévodu ho stálo mnohem méně námahy než zabít jeho osobní strážce. Caim nechal tělo ležet na posteli s krvavou dírou v hrudi. Nepodařilo se mu odstranit Reinarda před hosty. Jeho klienti se proto budou muset spokojit s řezničinou. Zpráva byla poslána.

Caim sebral druhý nůž a rozhlédl se po pokoji. Když si pospíší, možná se dostane z pevnosti dřív, než se vévodovým mužům podaří zorganizovat pronásledování. Nečekal, že by po něm šli dlouho. Jejich pán byl mrtvý, proto je bude víc zajímat nalezení a ochrana Reinardova dědice. Podle všech zpráv byl lord Robert slušný chlapec, mnohem lepší člověk než jeho nestvůrný otec. Z vévodství se stane lepší místo.

Caimův pohled padl na mladíka ležícího ve vchodu do tunelu. Lorda Roberta nikdy neviděl, měl ale jeho dobrý popis. Bylo mu dvacet dva, měl světle hnědé vlasy, řídký vous a modré oči. Mladík na podlaze se mu tak podobal, že nemohlo jít o náhodu. Caim tiše zaklel. A to chtěl vévodství ponechat v rukou laskavějšího, tolerantnějšího pána.

Kit prošla dveřmi vedoucími na chodbu. „Brzy budeš mít společnost.“

Caim pohlédl na otevřené okno. „Kolik?“

„Víc, než kolik zvládneš. Věř mi.“

„Věřím. A co venku?“

„Všichni ti krásní pánové a dámy spustili na nádvoří pořádný povyk. Východy byly uzavřeny a na hradbách jsou rozmístěni muži navíc. Pátrací družiny prohledávají pozemky.“

„A tunel?“

Kit se drze zakřenila. „Spousta schodů a na konci čeká zbytek vévodových osobních strážců. Asi by se jim nelíbilo, kdyby ses namísto jejich pána objevil ty.“

Caim si utřel nože do kytlice lorda Roberta. Všechno se kazilo. Bude muset využít poslední možnost. Podle Kitina pobaveného výrazu to věděla i ona. Nesnášel, když musel přiznat, že měla pravdu, smrt by se mu ale líbila ještě míň.

Prošel ložnici a zhasil všechny svíčky a lampy až na tu u vchodu do tunelu, takže se pokoj ponořil téměř do tmy. Vévodovu cestovní truhlici, pytle a jejich rozsypaný obsah minul bez povšimnutí. Stačil by jeden, a celý rok by nemusel pracovat, byl ale nájemný vrah, ne zloděj.

Ozvalo se bušení na dveře.

„Raději by sis měl pospíšit,“ pravila Kit.

Caim se ji snažil ignorovat a přitiskl se zády ke stěně v nejtmavším koutě pokoje. Tam, ve stínech, zavřel oči a odřízl se od světa. Soustředil se na střípek strachu, který se chvěl v jeho nitru. Strach byl klíč. Vždycky tam byl, schovaný pod nánosy odmítání a zapírání. Caim to nenáviděl. Musel se do toho pocitu vnořit a nechat se jím ovládnout. Napřed si myslel, že to nezvládne. Rozptylovalo ho příliš mnoho věcí. Bolest byla příliš vzdálená. Potom ho ale zasáhla vzpomínka. Stará vzpomínka plná bolesti.

Burácející plameny zbarvily noční nebe dooranžova a dozlatova a vrhaly stíny na nádvoří plné těl. Všude byla krev, sbírala se v jezírkách ve štěrku a zbrotila i tvář muže klečícího uprostřed dvora, jemuž tekla dolů po hrudi jako velká černá řeka.

Otče…

Caim otevřel oči a tma ožila.

Zahalila ho jako plášť. Než stačili strážci vylomit dveře, ukryl se v jejích inkoustových záhybech. Byl jen další stín. Vojáci kmitali kolem jako včely z rozkopnutého úlu. Někdo se s pochodní v ruce rozběhl pryč tunelem. Ostatní zůstali stát nad mrtvolami vévody a jeho syna. Nikdo si nevšiml stínu, který se vytratil ze dveří a dolů po schodech.

Venku Caim přelezl hradby a zmizel v krajině. Paprsky měsíčního svitu se přes něj přelévaly jako bouřka za babího léta. Z dusivé temnoty vystoupil asi čtvrt míle od pevnosti. Aby se udržel na nohou, chytil se kmínku mladého stromku, cítil se totiž naprosto dezorientovaný. Tma mu plavala před očima v tisícovce odstínů šedi a černoty. V dálce, těsně za hranicí, kam dohlédl, se něco plížilo. Neměl zdání, jak stíny vyvolával. Vládl tou mocí, co si pamatoval, ukrývala se v jeho nitru a hrozila vybuchnout, kdykoli dostal strach nebo se rozzuřil. Během let se naučil ovládat, nikdy si na to ale nezvykl.

Asi po minutě slabost pominula a všechno bylo opět jako dřív. Caim se vydal přes mlžné vřesoviště, Kit tančila v dálce před ním jako bludička a k jeho uším se nesly tóny hospodské odrhovačky, kterou si zpívala. Taková už Kit byla, nic se jí nedotýkalo. On ale tak lehkovážný být neuměl. Ani představa velké odměny, kterou si brzy vyzvedne, mu nedokázala zlepšit náladu. Sílila v něm úzkost a stahovala ho do neznámých hlubin jako silný mořský proud. Jeho kroky v mlze zpomalily.

Mraky nad jeho hlavu se prodrala osamělá hvězda. Jako tonoucí, který se chytá stébla, vyrazil klopýtavě za ní a sledoval její třpyt tmou.

2

Josefína vyskočila z kočáru a vběhla do domu rychleji, než ji mohl kočí, obtěžkaný nákupy, následovat. Tváře ji pálily od břitkého podzimního chladu.

Když míjela rodinného komorníka Fenrika, odhodila kabát a nový klobouk, který si pořídila. S obvyklým klidem její oděv posbíral.

„Vítejte doma, slečno. Předpokládám, že jste se měla hezky.“

„Báječně! Otec je nahoře? Musím s ním hned mluvit. Mám úžasné zprávy! Anastázie se bude o Výrocích vdávat, a za tak krásného muže. Zrovna teď si nevzpomínám, jak se jmenuje, je ale velmi vysoký a pohledný. Zmínila jsem se, že je důstojníkem Svatého bratrstva?“

„Ne, slečno. Ale…“

Aniž by počkala, až domluví, prolétla kolem něj. Otec bude určitě zavřený ve své pracovně s knihami a papíry. Třebaže před čtyřmi lety opustil pozici ve vládě, stále udržoval styky s politickými kruhy, za což byla zvlášť vděčná. Jednou díky nim získá stejně dobrou partii jako Anastázie.

Cestou ke schodišti se ale Josi zastavila. Na mosazném věšáku na stěně visel cizí kabát.

„Fenriku, kdo je u otce?“

„Muž z paláce, má paní.“

„Z paláce?“ Rozběhla se nahoru po širokém mramorovém schodišti.

„Nepřeje si být rušen.“

Samozřejmě že ji otec bude chtít hned vidět. Návštěva z paláce mohla znamenat jen jedno. Otec jí konečně našel partii, muže z vysoce postavené rodiny. Srdce jí málem vylétlo z těla, jak se rozbušilo. Ta představa, že by s Anastázií mohly být příští rok v tuto dobu obě vdané!

Na chodbě ji minula komorná a uklonila se. Před dveřmi pracovny ale Josi zaváhala. Nevzpomínala si, že by je někdy viděla zavřené. Rozhlédla se. Komorná byla pryč. Instinktivně přitiskla ucho na dveře. Na opačné straně slyšela mumlat dva muže. Žaludek se jí provinile sevřel, ale neodtáhla se. Pokud si host přišel promluvit o nabídce k sňatku, týkalo se jí to víc než kohokoli jiného. Nerozuměla ale, co říkají. Přála si, aby mluvili víc nahlas.

Hlasy zmlkly a vzápětí se otevřely dveře. Josi uskočila dozadu, uhladila si šaty a snažila se tvářit, jako by právě přišla. Hostem byl vysoký muž, mladší, než si představovala. Jeho šedý plášť přehozený přes oblek stejné barvy zdobil znak zkřížených klíčů. Byl bledý a tvářil se nervózně, což ještě zesílilo Josiinu úzkost. Nedopadl snad rozhovor dobře? Nenabídl otec dostatečné věno? Na jazyk se jí hrnuly otázky. Muž se toporně uklonil, prošel kolem a zamířil ke schodišti.

Josi nahlédla do pracovny. Otec seděl u věčně zaneřáděného stolu a ruku si tiskl na čelo. Na jeho hlavu, na řídký kroužek bílých vlasů kolem velké pleše, dopadalo světlo z okna. V zimě mu bude šedesát dva. Vzpomínala si, jak silný a vysoký se jí v dětství zdál. Nyní trávil většinu času v pracovně, obklopený pozlátkem bývalé moci. V komnatě bylo dusno a horko, přesto měl přes nohy přehozenou přikrývku.

Když ji uviděl, narovnal se. „Josi, neslyšel jsem tě přicházet. Co nákupy? Má se Anastázie dobře? Chci slyšet úplně všechno.“

„Otče.“ Vešla a posadila se do koženého křesla vedle stolu. „Kdo byl ten muž? Fenrik říkal, že přišel z paláce.“

Natáhl se a vzal ji za ruku. Jeho prsty byly vyzáblé a studené.

„Jeho otec byl můj přítel. V mládí jsme byli oba mocní. Dvořané se ucházeli o naši pozornost a dali by cokoli za naši přímluvu, teď je ale mrtvý a pohřbený a já jsem starý.“

„Pořád jsi velký muž. Jen mě napadlo, že tvůj host přišel kvůli něčemu… nadějnějšímu.“

„Aha.“ Dotkl se prstem nosu. „Myslela sis, že přišel s nabídkou k sňatku.“

Pokusila se začervenat, nikdy jí to ale nešlo. „Bylo to hloupé. Je mi teprve sedmnáct, já vím.“

„Je ti sedmnáct a jsi krásná jako rozkvetlá růže. Přál bych si, aby přišel kvůli tomu, Josi. Obávám se ale, že mi nepřinesl tak dobré zprávy. Donesly se nám zvěsti o potížích na severu. O lupičích a ještě horších věcech. Zmizelo několik vyslanců a také situace v Otiru se zhoršuje. Jak by se ti líbilo vydat se na cesty?“

Otázka ji zaskočila. „Jak by se mi to líbilo? Otče, nemůžu opustit Otir. Anastázie se bude vdávat. Právě to jsem ti přišla říct. Požádala mě, abych jí šla za družičku.“

„Myslím to vážně, Josefíno. Politická scéna se mění rychleji, než jsem očekával. Doufal jsem, že tu bouři ustojíme, obávám se ale, že už tu není bezpečno.“

„Není tu bezpečno? Proč ne?“

Opřel se a najednou vypadal staře a slabě. „Na Kapitolu se strhla bitka.“

Otec pořád používal zastaralé názvy jako Kapitol, třebaže Nimejské impérium zaniklo už před celými věky a všichni tomu místu teď neřekli jinak než Nebeský Vrch.

„V ulicích dochází k nepokojům,“ pokračoval. „A prelát už nemá situaci pod kontrolou. Před několika dny došlo sotva tři bloky od našich dveří k vraždě. Je tedy pochopitelné, že chci, aby ses odebrala na bezpečnější místo, dokud se všechno neuklidní.“

„Byla jsem venku celé odpoledne a ničeho jsem si nevšimla. Ve městě je klid jako za letního dne. A Anastázie je moje nejlepší kamarádka. Nemůžu propásnout její svatbu, otče. Ani za nic.“

„Josi, drahoušku. Slíbil jsem tvojí matce, že budu vždy dbát na tvé dobro. A jednám ze sobeckých pohnutek. Nesnesl bych, kdyby se ti něco stalo. Máš u sebe klíč k mému srdci.“

Položila si ruku na ňadra. Pod krajkovým živůtkem jí na kůži ležel chladný, tvrdý přívěsek. Klekla si před ním a sepnula mu ruce v klíně.

„Matka se ničeho nebála. Nechtěla by, abych tě opustila.“

Odhrnul jí z čela neposednou kudrnu. Koutky očí mu zmizely v záhybech vrásek. „Chtěla by, abys věřila mému úsudku a splnila mé přání. Prosím, Josi, zabal si. Zajistil jsem ti loď.“

„Otče, prosím!“

„Ne, Josi. Už jsem se rozhodl. Odpluješ do Navary a zůstaneš tam, dokud pro tebe nepošlu. Tamní exarcha je dobrý muž a v těchto dobách nikoho důvěryhodnějšího nenajdeme. Postará se, abys byla v bezpečí…“

Josi vyskočila na nohy. Celá se chvěla. „Nepojedu! Nedonutíš mě.“

„Všechno je zařízené. Už se o tom nebudeme dál bavit, dcero.“

S tvářemi mokrými od slz vyběhla z pracovny a na chodbě minula Fenrika obtěžkaného balíčky z kočáru. Práskla dveřmi své ložnice, zůstala stát u péřové postele a ruce zaťala u boků v pěst. Jak mohl být tak krutý? Proč nedokázal pochopit, že nemůže odjet? Potřebovali se. Žádnou jinou rodinu neměla. Jen jeho, a on ji posílal pryč? Co řekne Anastázii?

Josi se zhluboka nadechla a ovládla se. Slzy jí nepomůžou. Posadila se k toaletnímu stolku a začala si krátkými, trhanými pohyby česat vlasy. Potřebovala vymyslet, jak by otce donutila změnit názor. Musela ho přesvědčit, aby jí dovolil zůstat. Musela.

* * *

Burácející plameny zbarvily noční nebe dooranžova a dozlatova a vrhaly stíny na nádvoří plné těl. Caim na ně hleděl přes dřevěný laťkový plot.

„Musíme jít,“ zašeptal někdo za ním.

Caim se toužil odvrátit, jeho končetiny se ale proměnily v kámen. Mrazivý vítr drásal jeho malé tělo. Chlad mu vnikl do žil jako ledová voda. Na rukou měl krev. Utřel si je do košile, ale nemohl je očistit.

Svět se zamihotal a najednou stál na nádvoří. U nohou mu ležel vysoký muž. Z rány na hrudi mu prýštila rudočerná krev. Caim se otřásl, když mrtvola otevřela oči, byly totiž úplně černé, bez duhovek či bělma. Promodralé rty zašeptaly.

„Spravedlnost… synu.“

Caim otevřel oči a uvítal ho jako břitva ostrý paprsek měsíčního svitu, který si našel cestu škvírou v okenicích. Hruď mu ovanul chladný vánek a z mysli mu odvál poslední zbytky snu – obrazy požáru a smrti. Znovu se uvelebil na kavalci, upřel pohled na strop a přemýšlel, jestli už má vstát, nebo si ještě hodinku zdřímnout.

Nakonec si povzdychl, shodil ze sebe vlněné přikrývky a lehl si na břicho na studenou dřevěnou podlahu. Svaly se mu napínaly a stahovaly, jak procházel rutinními cviky: dělal kliky, sklapovačky, výpady a stojky. O třicet minut později z něj tekl pot. Poté co si opláchl obličej vodou z otlučeného hliněného džbánu, se postavil před jediný luxus, který si dovolil, před velké zrcadlo v bronzovém rámu. Z vlnitých hlubin na něj zíraly oči tvrdé jako kousky žuly zasazené pod hustým, černým obočím. Přejel si rukama po trupu a prohlédl svá zranění; utrpěl jen několik škrábanců a tržných ran, odřel si kůži na loktech a na hřbetech rukou, jinak na tom ale byl patrně líp, než si zasloužil. Myslí mu letěly střípky snu. Pronásledovala ho slova otcova ducha. Spravedlnost. Vykonal ji v Ostergotu?

Z truhlice si vytáhl čistou halenu a kalhoty a vydal se do kuchyně. Zbytek bytu nebyl vlastně nijak zařízený: měl tu obyčejný stůl a židli, chladicí skříň, malá cihlová kamna a spíž. Obývací prostor byl až na velkou žíněnku, cvičební náčiní a pytle s pískem zavěšené u stropu prázdný. Na stěně visela v jednoduchém dřevěném rámu uhlová kresba majáku od pouličního umělce. Zpěněné černé vlny v ní bušily do kamenné základny majáku, který statečně vzdoroval bouři. V dálce blikala světla. Obrázek mu připomínal Kit.

Obul si okopané kožené boty a uvažoval, kam zmizela. Kit přicházela a odcházela, jak se jí zlíbilo. Někdy ji neviděl celé dny, jindy se jí nemohl zbavit. Nebyl si úplně jistý, co vlastně Kit je. V dětství ji považoval za imaginární kamarádku, jak ale stárl a ona zůstávala, začal tušit něco jiného. Nikdo jiný neměl neviditelné přátele, kteří je všude doprovázeli. Ona ale byla skutečná. Znala věci, které on ne, věci, které nemohl vědět. Nespočetněkrát ho varovala před nebezpečím, ještě než se cokoli stalo.

Jeho schopnost splynout se stíny byla další záhadou. Už jako chlapec se uměl nepozorovaně plížit kolem, odkud se ale ta moc vzala? Narodil se s ní, nebo ho prokleli? Působila mu víc problémů než užitku, byla dalším tajemstvím minulosti, kterou si pamatoval jen v nejasných úlomcích. Možná nechtěl.

Caim si připnul nože, zakryl je manšestrovým pláštěm a vyšel ven ze dveří, z nichž se loupala olivově zelená barva a odhalovala staré dřevo. Na chodbě se rozhlédl oběma směry. Zatímco zajišťoval dveře rezavou petlicí, z opačné strany na něj zírala malá bledá tvář. Už dřív viděl, jak si ta dívka v různou denní i noční hodinu hraje sama na chodbě. Zacuchané vlasy barvy obilí jí visely přes útlá ramínka. Nemohlo jí být víc než šest, nanejvýš sedm let. Zpoza dveří vedle ní byly slyšet rozzlobené hlasy. Caim zamířil pryč.

Sestoupil dolů po rozvrzaných schodech a prošel špinavou vstupní síní. Kdysi dávno, než celé sousedství zpustlo, býval obytný dům pravděpodobně vznešeným sídlem. Přesto se mu tady líbilo, a líbily se mu i zásady současného majitele, a to nestarat se o nájemníky. Dokud platili včas, staroch se na nic neptal.

Když Caim vyšel na ulici, do nosu ho udeřil puch připomínající mokré ponožky plné shnilých vajec, což byla kombinace mořského vzduchu a lidských výkalů, která zahlcovala čich a lepila se na jazyk. V létě to bylo ještě horší.

Stařičké kamenné budovy Dolního Města, které podle starousedlíků dříve bývalo srdcem hlavního města, byly zašlé staletími povětrnostních vlivů, sazí a zkaženého vzduchu. Během let se město rozrostlo nahoru i do stran. Nad úzkými ulicemi se nebezpečně nakláněly tří i čtyřpatrové domy. Poté co byli asi před padesáti lety rozprášeni piráti z Bouřlivých ostrovů a následně rozbujel obchod na Středozemském moři, se lidé, kteří dokázali na přílivu nového zboží vydělat, odstěhovali a postavili si větší domy v kopcích nad Procesím. A tak vzniklo Horní Město, které se postupem času stalo korunním klenotem Otiru. V posledních letech se situace lidí v Dolním Městě ještě zhoršila, protože jim zvýšili daně, aby bylo z čeho platit války kdesi daleko a taky drahé veřejné budovy, jako byla nová katedrála v centru, a zároveň jim snížili dodávky potravin. Nejchudší rodiny, které nemohly platit nájem, vyhodili majitelé domů na ulici. Každý den je viděl žebrat a prodávat své děti v bočních uličkách.

Caim přeskočil zatuchlou louži na Převorově Kříži a pohlédl na rohatý měsíc, který trčel jako stříbrný srpek ze střechy opuštěné barvířské dílny. Jeho nadpřirozená, nedosažitelná krása ho zneklidňovala, nedokázal ale říct proč. Jako by se mu stýskalo po domově, jenže po domově, který nikdy nepoznal.

V Otiru žil už šest let. Předtím působil jako žoldák v západních teritoriích. Nechával se najímat žoldnéřskými družinami a jednou rukou stříbro vydělával, druhou ho rozhazoval. Po jisté odporné práci v Isenmeru ale jeho družinu rozprášila jiná, toužící po pomstě. Následně se ploužil od města k městu a neustále se ohlížel přes rameno. Když ho nepřišli zatknout, rozhodl se začít nový život.

Zabočil doprava na Hadí cestu a ocitl se ve změti uliček a průchodů, kterým se říkalo Škarpa. Tady byly domy postavené ze starých, drolících se cihel a vápno, kterým byly obílené, už dávno zašlo. Ostře lomené a sazemi začazené střechy tu měly vysoké komíny a uzavřené štíty. Škarpa byla domovem všech darebáků a povalečů, jaké si jen uměl člověk představit. Bylo záhodno lehce našlapovat, protože se tu mohlo stát cokoli, a často se i stávalo.

Caim kráčel středem ulice. Lapkové se stahovali hlouběji do děr, když je míjel. Zloději měli zničehonic práci jinde. Nejednou už pokropil zdejší dláždění krví. Přesto si přitáhl plášť blíže k tělu a jednu ruku položil na nůž.

První práci vykonal přímo tady v Otiru. Dalros obchodoval s luxusním zbožím, jeho podnik ale potkala obrovská smůla. Když nedokázal splácet místním lichvářům dluhy, rozhodli se udělat z něj výstražný příklad. A najali si právě Caima. Byl to snadný úkol, měl se prostě vloupat do jeho domu a zapíchnout ho, nic složitého, Caim ale nikdy nezapomene na to, jak nervózně se třásl, když tu jarní noc šplhal na nízkou zeď okolo Dalrosova domu. Venku byl ani ne za patnáct minut. S obchodníkovou krví na rukou se proplížil kolem dřímající hlídky, znovu přelezl zeď a zmizel. Zaplatili mu dvacet zlatých soldatů, tehdy to pro něj bylo jmění.

Výkřik za zády donutil Caima rychle se otočit. Když uviděl, že se ulicí řítí švadrona vojáků na koních, vytáhl nůž. Na krvavě rudých náprsních krunýřích jim zářilo zlaté slunce, symbol Svatého bratrstva nebo Rytířů oprátky, jak se jim za zády říkalo – byl to žert, který poukazoval na způsob, jakým se jejich patron odporoučel ke Stvořiteli. V Otiru se šeptalo, že právě oni jsou skutečnou mocí v pozadí prelátství, Caim ale nevěnoval politice pozornost. Nezajímalo ho, kdo vládne, hlavně že se šířila nespokojenost a korupce; neklid prospíval jeho řemeslu. A v posledních několika letech se mu dařilo mimořádně.

Caim vklouzl do tmavých dveří ševcovské dílny, schoval nůž a nechal je projet. Z přítomnosti vojáků ve Škarpě v tuto noční dobu ho svrběla kůže mezi lopatkami. Obyvatelé špinavých uliček byli po západu slunce obvykle ponecháni svému osudu.

Když vojáci odjeli, znovu se vydal na cestu. Po třech blocích se ocitl na Chironově náměstí. Během dne fungovalo jako tržiště, po západu slunce se tu ale dal koupit jiný druh zboží. Mezi mramorovými podstavci stržených soch se povalovali pasáci a překupníci drog. Dámy noci vyhlížely zákazníky. Uprostřed náměstí se k nebi tyčila šibenice. Počasím zašlé sloupy podpíraly masivní trám, na kterém se houpalo pět těl. Byli to dospělí lidé, patrně muži, to se ale dalo těžko určit. Než je pověsili, spálili je, usekli jim ruce i nohy a vydloubali oči. Nikdo nevěnoval tělům pozornost. Kdo to asi byl? Lupiči? Násilníci? Anebo jenom ubožáci, kteří se pošetile rozhodli kritizovat otevřeně vládu? Caim šel dál, scéna mu však uvízla v paměti.

Zabočil do Řezné ulice. Navzdory nočnímu chladu tu okna zela dokořán a na špinavé dláždění dopadalo narůžovělé světlo z tuctu hospod a bordelů. Dudáci a loutnisté se snažili přehlušit křik opilců.

Vešel do třetího domu nalevo. Popraskaný vývěsní štít nad dveřmi ukazoval tři prsaté ženy v krátkých sukních. V hospodě U tří děveček se jasně svítilo. Dřevěné korbely bušily do stolu, hrubé ruce tleskaly do rytmu citery a vyzáblé děvče oděné jen do sněhově bílé pleti a dlouhých rusých loken tančilo před skelnými zraky kupců a přístavních dělníků. Skupina námořníků – podle přízvuku a snědé pleti to byli Arnosi – zpívala v koutě námořní balady.

Caim si proklestil cestu k baru. Ten večer za ním stál velký Olaf. Když k němu Caim přistoupil, vycenil nerovné zuby v širokém úsměvu.

„Hej, kluku. Měls tu být včera v noci. Musel jsem odsud vyhodit dva otravné frajírky z Horního. Přísahám, že letěli dobrých tucet kroků, než sebou praštili o dláždění. Oba.“

Caim k němu po pultu přisunul stříbrný nobl o váze dvou pencí. „Je tady?“

Mince zmizela a Olaf ukázal palcem silným jako klobása na zadní schodiště. Caim prošel okolo baru. Matyáš, majitel hospody U tří děveček, sháněl práci největším rybám mezi otirskými nájemnými zabijáky. Byl jejich dohazovač, prostředník, který uzavíral smlouvy a získával nejlepší lidi na práci. Bydlel nad hospodou, aby byl blíž lidem, jak tvrdil, a vždycky se tvářil ublíženě, když o něm někdo prohlásil, že je prostě držgrešle. Caim netušil, proč Matyáš pořád žije v takovém pelechu. Jen za podíly za poslední rok si mohl pořídit pohodlný dům v Horním Městě. Někteří lidé ale nedokázali opustit vlastní kořeny, a to bez ohledu na to, jak vysoko vyšplhali.

Zadní schodiště nebylo osvícené. Když po něm Caim vykročil nahoru, uslyšel zašeptání kůže o dřevo a vzápětí se nad ním objevila postava. Myslí mu probleskla scéna: pevně se držel zdi hradu vévody Reinarda a vzhlížel k tajemné černé postavě, která se plížila po hradbách. Píchlo ho v hrudi. V okamžení tasil dlouhé nože a sklonil je ke stehnům, aby se neleskly. Pokrčil kolena a připravil se uskočit dozadu nebo se vrhnout vpřed.

V šeru nad ním se objevily roztažené bílé ruce. „Klid,“ ozvalo se tiše. „Dobrý večer, Caime.“

„Rale.“ Caim vrátil nože do pochev, nechal je ale povytažené. „Jestli máš jednání s Matyášem, počkám dole.“

Ral sestoupil o schod níž. Na obličej mu padla slabá zář z výčepu. Světle modré oči shlížely zpod světle blond vlasů naježených do bodlin. Díky oděvu z černé kůže dokonale splýval se stíny na schodišti. Zpoza opasku mu trčel ozdobný stříbrný jílec meče. Záblesky oceli na zápěstích, v pase a na botách ukazovaly na další zbraně; Ral svojí výzbrojí proslul.

„Ne, už jsme skončili.“ Líným způsobem mluvy připomínal Caimovi dřímající kočku, vždy připravenou ukázat drápy. „Slyšel jsem, že sis na severu vedl docela dobře. Reinarda i jeho strážce zabili před stovkami svědků, nikdo ale nedokázal identifikovat vraha. To není špatné.“

Caim se kousl do jazyka. Nerad mluvil o práci, obzvláště ne na místě, kde je mohli slyšet. Opřel se o stěnu schodiště a snažil se působit nedbale.

„Splnil jsem úkol. Na ničem jiném nesejde.“

Ral sestoupil o další schod. „Správně, ale měl bys být opatrný. Poslední dva dny jdou vojáci po všem, co se hýbe.“

„Viděl jsem scénu na náměstí.“

Ral se zachechtal. Přestože byl jeho hlas měkký jako máslo, nebyl to příjemný zvuk. „Byla to banda půdařů, která vyloupila vikářův dům. Viníci byli dopadeni a pověšeni, ale až potom, co mučili celou vikářovu rodinu, aby z něj dostali, kam schoval klenoty. Nejmladšímu synovi prý dokonce uřízli prsty na rukou i na nohou.“

Kněz Pravé víry, která vyžaduje slib chudoby a celibátu, vlastnil dům v Horním Městě a měl manželku a děti, nikdo se ale neodvážil cokoli namítnout. A proč by měl? Velké hříchy jsou snadno zapomenuty. V osamělých nočních hodinách vás užírají jen ty malé.

„Floutci na Nebeském Vrchu se děsí toho, že jde o další předzvěst povstání,“ řekl Ral.

Caim kývl, protože mu to nepříjemně připomnělo mladého lorda Roberta. „Pokud mě omluvíš, mám jednání s Matyášem.“

„Ani já nemám času nazbyt. Odjíždím z města.“

Minuli se na schodech a Ral se otočil. „Víš, Caime, není to fér.“

Caim se zastavil s nohou na nejvyšším schodu. „Co myslíš?“

Ral rozevřel ruku a rychleji, než mohlo lidské oko zaregistrovat, se mu v ní objevila tenká vrhací čepel. Caim se napjal.

„Podívej se na nás,“ řekl Ral. „Dva nejnebezpečnější muži ve městě. To my bychom to tu měli řídit a válet si šunky v paláci. Ti napudrovaní tupci, kteří se odvolávají na svoje rodové jméno, mocí jenom mrhají.“ Oči se mu rozzářily.

Caim na něj hleděl bez sebemenšího soucitu. Říkalo se, že se Ral narodil v privilegované rodině a rozházel dědictví v Dolním Městě. Když pak byl na mizině a zoufalý, vynutil si přístup k zabijáckému řemeslu. Muselo se mu zalíbit, protože se v době mezi flámy v Hedvábné ulici neustále vracel. Útoky noži v kupecké čtvrti za denního světla, těhotné milenky utopené v přístavu – taková byla Ralova práce.

A co jsi pak ty? Bojovník za spravedlnost, kterého trápí noční můry, anebo darebák, který je dost chytrý jenom na to, aby se držel o krok před zákonem?

Caim se snažil vymyslet, jak rozhovor ukončit, aniž by Rala urazil, nakonec se rozhodl být úsečný: „Tak už to chodí.“

„Asi ano. Sbohem, Caime. Mířím do teplejších krajů, abych se tam postaral o nějaké věci. Promluvíme si jindy.“

Pokud bude po mém, pak ne, pomyslel si Caim a vystoupil na poslední schod. Byl unavený. Chtěl si prostě vyzvednout peníze a jít domů. Možná by si mohl vzít na čas volno. Přistoupil k jediným dveřím v horním patře, dvakrát zaklepal, jeden úder srdce počkal a znovu dvakrát zaklepal. Poté bez vyzvání vstoupil.

K hostům dole se Matyáš možná choval jako skrblík, na svém obydlí ale nešetřil a zařídil si ho jako skutečné sídlo. Podlahy pokrývaly ručně tkané koberce. Na dřevem obložených stěnách visely hedvábné obrazy ve východním stylu. Pokoj byl plný těžkého nábytku z naleštěného masivu, mramorových stolů a drahých bronzových uměleckých děl.

Matyáš vešel do pokoje dveřmi naproti, oblečený do křiklavě modrozeleného hávu zdobeného malinkými zlatými jeřáby. Byl podsaditý a střední věk už měl za sebou. Pořád měl většinu vlasů, které s pomocí barvidel udržoval černé a lesklé, jen nad ušima si nechával dva stříbrné prameny a sčesával je dozadu. Říkal jim přiznání nevyhnutelnosti.

„Náš dobrý přítel se vrací ze severu!“

Potřásli si rukama a Matyáš mu nabídl, ať se posadí. Caim si vybral židli s vysokým opěradlem bez područek a polstrování.

Z malachitového příborníku vytáhl Matyáš láhev a dvě sklenky. „U všech bohů nahoře i dole, jak rád tě zase vidím.“

„Rouhačství, Mate? Ve tvém věku?“

„Jo. Jsem příliš starý na to, aby mě zajímalo, co si o mně myslí církev. Co jejich kázání komu přineslo? Nic. Ale zapomeň na to. Všechno dobře dopadlo, že?“

Caim přijal sklenku jantarově zlaté brandy a uvelebil se na tvrdé židli. „Docela, ale cestovat někam v téhle zemi začíná být dost otravné. Silnice jsou k ničemu a na každém kopci vyrostla mýtnice.“

Matyáš se svalil na čalouněnou lavici a polil si přitom drahý šat alkoholem. „Říše hnije jako přezrálý meloun. Každý pán, který dá dohromady tucet aspoň trochu vycvičených chlapů, se snaží urvat si něco pro sebe. Jeden by skoro zatoužil po návratu starého dobrého impéria a jeho zákona a pořádku. Skoro.“

„V Ostergotu jsem každopádně zůstal dost dlouho na to, abych slyšel zvonit umíráček za Jeho Milost.“

Mat zvedl sklenku. „Na další splněný úkol a dalšího mrtvého darebáka.“

Caim se napil a postavil sklenku stranou. „Jestli to chápu dobře, došlo mezitím tady ve městě k nějakým potížím.“

„S tím jsem neměl nic společného.“ Prstýnek s rubíny na Matově malíku se zaleskl, když si položil kyprou ruku na otylou hruď. „Víš, že já na takovou práci nejsem. Mučení je ošklivá a dost ubohá věc. Teď budeme muset několik týdnů trpět zvýšená bezpečnostní opatření, ale zase se to přežene. Nemůžou zůstat v pohotovosti navěky, že? Ještě brandy?“

„Vezmu si peníze a nebudu tě dál obtěžovat.“

Matyáš se usmál. „To jsi celý ty. Jde ti jenom o obchod – a obchod je dobrý!“ Sáhl pod lavici a hodil Caimovi naditý měšec. „Pět set soldatů, přesně podle dohody.“

Caim měšec chytil a schoval ho za košili.

„Nepřepočítáš je?“

„Nemusím. Vím, kde bydlíš.“

„To máš pravdu. Získáváš si dobrou pověst, Caime. Proto vím, že jsi ten pravý pro práci, na které už nějaký čas sedím.“

Caim vstal. „Ne, děkuju, Mate. Nechci vidět nic, na čem sedíš. Ten polštář pod tebou vypadá, že už má dost.“

„Nestává se často, aby ses vzdal peněz, hlavně když jde o dobrou věc.“

„To určitě. Další kněz se zálibou v dětech nebo statkář, který mačká z ubohých poddaných poslední drobky? Ne, díky, dám si na čas pohov. Jak jsi řekl, ve městě začíná být dost horko.“

„Proto se obracím na tebe, Caime. Věř mi, ta práce je fakt jednoduchá. Vlastně tak jednoduchá, že bys ji zvládl slepý a jednou rukou.“

„To bych si raději nepředstavoval.“

Matyáš zamával tlustými prsty. „Víš, co tím myslím. Dost to ale spěchá.“

Zamířil ke dveřím. „Promiň, Mate.“

„Caime, jsem zoufalý!“

Caim se zastavil s rukou na klice. Matyáš si liboval v teatrálnosti, tentokrát ale působil opravdu ustaraně, a Matyáš Fineus nebyl nikdy ustaraný. Bylo téměř komické, jak moc se mu ulevilo, když se Caim vrátil a zastavil se vedle židle s vysokým opěradlem.

„O co jde?“

„Prosím, posaď se, příteli,“ vybídl ho Matyáš. „Ještě brandy?“

„Už žádné pití. Pověz mi o té práci.“

„Je to velmi jednoduché. Jeden cíl v Horním Městě.“

Caim podržel ruku nad sklenkou s pitím na stolku. „Ve městě?“

„Ano, dělal jsi místní práci už dřív.“

„O koho jde?“

„O generála na odpočinku. Podle mých informací je to fakt kruťas. Je odpovědný za nějaký velký masakr v době války. Myslím, že někde nahoře v Eregotu. Ty odtamtud pocházíš, ne?“

Caim se zahleděl na koberec mezi svýma nohama a v hrudi se mu přitom probudily staré emoce. „Proč myslíš?“

„Jen tak. Vypadáš jako seveřan.“

Caim pohlédl Matyášovi do očí. „Už jednou jsem ti řekl, že jsem ze západních teritorií.“

Nebyla to ale pravda. Z úlomků roztříštěných vzpomínek si Caim poskládal, že jeho rodina pocházela z Eregotu, jednoho z pohraničních států, které dříve patřily Nimejskému impériu. Nechtěl ale, aby to někdo věděl, už jen proto, že to byla soukromá věc.

„Ach ano.“ Matyáš na něj mrkl. „Já zapomněl.“

„Pokračuj.“

„No, znervózňuje mě načasování. Práce musí být hotová do dvou dnů.“

„Nemožné. Víš, že nikdy nespěchám. Najdi si nějakého zoufalého námořníka, který má hluboko do kapsy, a předhoď mu hrst stříbrňáků.“

„Caime, tohohle zákazníka nemůžu zklamat, jestli mi rozumíš. Musí to být rychle a bez chyb. Proto potřebuju tebe. Jsi jediný, komu můžu narychlo svěřit takový úkol.“

„Chci ti pomoct, Matyáši, ve hře je ale příliš mnoho proměnných. Reinarda jsem sledoval celé týdny, než jsem ho sejmul. Potřebuju čas, abych si mohl cíl nastudovat, prozkoumat jeho zvyky a pohyb. A stejný čas potřebuju i na jeho rodinu a osobní strážce.“

Matyáš vyskočil z lavice a odkolébal se k sekretáři u stěny. Vzal do ruky hromádku papírů převázanou červeným provázkem.

„Všechny potřebné detaily mám tady: denní rozvrh, podrobnosti o osobní bezpečnosti, plány domu, prostě všechno, co bys mohl potřebovat. Žije s dcerkou, s tou si ale nemusíš lámat hlavu. Matka je mrtvá. Nemá žádné osobní stráže, jenom starého komorníka, který spí jako dudek. Budou to ty nejsnadněji vydělané peníze.“

Matyáš mu svazek podal, ale Caim si ho nevzal.

„Kdo to dal dohromady?“

„Společný přítel. Ručím za věrohodnost.“

„Byl to Ral, že?“

„Záleží na tom? Vezmi si to.“

„Sakra, Mate. Přijal úkol, a když se mu naskytlo něco lepšího, hodil ti ho zpátky do klína, že? Už se nedivím, že se choval tak kamarádsky. Ne, díky. Neudělám to.“

Caim vykročil ke dveřím. Matyáš se natáhl, aby ho chytil za rukáv, zarazil se ale dřív, než se ho mohl dotknout. Namísto toho zvedl balíček papírů před Caima a donutil ho tak zastavit se.

„Je to jeho ztráta!“ prohlásil Matyáš. „Dovnitř a ven, a tisíc soldatů máš v kapse.“

„Neuklízím svinčík po ostatních.“

Matyáš naklonil hlavu na stranu. „Příteli, přesně to děláš. Prosím, nenuť mě žebrat. Přihodím navíc půlku své odměny. To je dalších tři sta zlatých. Potom můžeš mít hezké, dlouhé volno.“

Caim si povzdychl, když před ním Matyáš zamával papíry. Nemohl to udělat, nemohl nechat ve štychu muže, jenž dal šanci mladíkovi na útěku, tulákovi bez kontaktů, které by se za něj zaručily.

Vzal si papíry. „Dobrá. Udělám to. Ale svoji část peněz si nech. Stárneš, Matyáši. Měl bys začít přemýšlet o odpočinku.“

Matyáš se zabalil do hávu a vrátil se k lavici. „Nevím, co bych se sebou dělal, kdybych odešel na odpočinek.“

„Kup si někde vilu. Žij jako venkovský pán.“

Matyáš se rozesmál tak hlasitě, až se málem zalkl vínem. „Umíš si mě představit jako statkáře? Nevydržel bych ani měsíc. Hodně štěstí, příteli. Uvidíme se, až odvedeš práci.“

Caim si zastrčil papíry za tuniku. Vytvořily mu bouli pod paží na opačné straně, než kam schoval měšec s penězi. Přistoupil ke dveřím, s rukou na klice ale zaváhal.

„Mimochodem, jakou práci Ral vzal?“

„Cože?“ Matyáš pohlédl přes rameno na Caima. „Ach, něco v Belastiru. Než se vrátí, bude mít nohy do O a bude ucouraný jako žebrák.“

„V Belastiru? V tuto roční dobu je na středozemském pobřeží dost zima.“

Matyáš kývl. „Břitká zima. Jeho černé srdce tam bude jako doma, nemyslíš?“

Caim si vzpomněl na rozhovor na schodech. Nezmínil se Ral o teplejším podnebí? Jakou hru to hrál?

Před odchodem z hospody si Caim ze zvyku zkontroloval nože. Noční ulice plnili pijani, které unavení hospodští vyšoupli ze dveří, a jejich nosiči pochodní. Za dvě hodiny vyjde slunce. Nejraději by se vrátil domů, vlezl si do postele a pořádně se vyspal, měl ale práci. Dva dny nebylo moc.

Svazek papírů i měšec si zasunul hlouběji za košili a plášť si přitáhl blíž k ramenům. Zabalil se do černého plátna jako do teplého kokonu a vyrazil zpátky do Škarpy.

3

Josi ovládl další záchvat pláče, když její kočár zastavil před Anastáziiným domem na Torvelijském náměstí. Nedokázala přestat myslet na rozhovor s otcem. Nikdy v životě se necítila tak bezmocná. Jediné, co ji napadlo, bylo, že si o celé věci musí promluvit s nejlepší kamarádkou. Byla si jistá, že společně najdou řešení.

Dovnitř ji pustil starší sluha. Josi podala svůj norkem lemovaný kožich komorné a přitom si všimla, že má vlasy ztuhlé chladem. Rozhodla se proto použít roční období jako další námitku proti odjezdu. Zrovna teď nebyla nejlepší chvíle vydat se na moře. Věděla, že jen tím otcův názor nezmění, až s ním ale bude mluvit znovu, bude potřebovat celý arzenál důvodů, proč by bylo nejlepší, kdyby zůstala v Otiru, tedy aspoň do Výroc.

„Josi!“ Anastázie se rozběhla dolů po točitém schodišti a její veselý hlas se rozlehl dvoranou. Stiskly si ruce a políbily se navzájem na tvář.

Anastázie ustoupila na délku paže a její hezká tvář se ustaraně stáhla. S medově zlatými vlasy stočenými do prstýnků a s očima modrýma jako moře byla ztělesněním krásy, dokonalá jako panenka. Josi si vedle ní vždycky připadala obyčejná, pleť měl příliš bledou a vlasy tmavé a tuhé.

„Co se děje, Josi? Pojď.“

Josi se nechala odvést do salónu, kde ji Anastázie posadila na pohovku, jejíž čalounění zdobily vyšité zelené lístky.

Anastázie ji znovu políbila. „Něco se děje, Josi. Pověz mi o tom.“

Josi jí řekla o otcově rozhodnutí poslat ji pryč. Když skončila, bezmocně vzlykala.

Anastázie půjčila Josi kapesníček, aby si mohla utřít obličej. „To prostě není fér. V Otiru je bezpečno jako v dětském pokoji. Odpusť, Josi, ale obávám se, že na tvého otce začíná doléhat věk. Víš, jací jsou staří lidé. Vidí v každém koutě duchy.“

„Já vím. Ale bez ohledu na moje námitky odmítl ustoupit. Nevím, co mám dělat. Proto jsem přišla za tebou. Musíš mi pomoct, Stázko. Nemůžu propásnout tvoji svatbu. Bude to nejšťastnější den v mém životě!“

„Musíš být u toho!“ I Anastázie vypadala, že má slzy na krajíčku.

Než se mohla kamarádka rozplakat, Josi vyhrkla: „Budu. Slibuju. Ale potřebuju plán. Otec na mé prosby nepřistoupí.“

„Mohla bys zůstat u mě. Máme ozbrojenou stráž, takže se náš dům v noci mění v pevnost.“

„Nejsem si jistá, že to otci bude stačit. Moje bezpečí pro něj bylo vždy nejdůležitější. Když jsme žili v Navaře, všude nás doprovázeli osobní strážci. Někdy jsem mohla sotva dýchat.“

„Ale západní země jsou plné zločinců. Tady jsme v Otiru. To je něco úplně jiného.“

„Já vím. Netuším však, jak o tom přesvědčit otce.“

Anastázie jí pevně stiskla ruku. „Žádný strach, drahoušku. Najdeme způsob.“ Natáhla se a dotkla se přívěsku na Josiině krku. „Vždycky jsem ten kousek obdivovala, Josi. Je krásný. Tak jednoduchý, a přitom elegantní.“

Josi vzala přívěsek do ruky; jednalo se o starožitný zlatý klíč. „Otec mi ho dal k čtrnáctým narozeninám. Je to můj oblíbený šperk.“

„Musí být. Nic jiného nenosíš.“

„Otec tvrdí, že je to klíč k jeho srdci. Prý mi dá všechno, co bych mohla chtít, a ještě něco navíc. Někdy je to ten nejlaskavější, nejmilejší muž na světě. Přála bych si, aby se nechal přesvědčit a dovolil mi zůstat na tvoji svatbu.“

„Vyjde to, Josi. Vím to! Zajdeme do baziliky a pomodlíme se za to.“

Josi si osušila tvář hedvábným kapesníkem. „Nemyslím si, že nám pomůže modlení, Stázko. Tohle je vážné.“ Potom si všimla kamarádčina ublíženého pohledu. „Odpusť. Jsem nervózní. Ano, půjdeme.“

Zrovna se chystaly k odchodu, když se ve dveřích pokoje objevil sluha. „Promiňte, má paní. Máte návštěvu.“

„Pusť ho dovnitř.“ Anastázie se otočila k Josi. „To musí být Markus. Od chvíle, kdy oznámili naše zasnoubení, je tu každý den. Je takový romantik. Líbí se ti, Josi? Pověz mi pravdu.“

Josi kamarádku objala a zasmála se. Byla ráda, že mohou mluvit o něčem jiném. „Je to sen, který se stal skutečností. Budete spolu šťastní jako pár hrdliček.“

Anastázie se zachichotala. „Markus je už skoro rytíř, víš? No, nemá k němu daleko. Druhý prefekt je důstojná hodnost, a brzy bude povýšen. To vím jistě.“

Na schodech se ozval klapot bot s tvrdou podrážkou a dveře vyplnila vysoká postava.

„Markusi!“ Anastázie se k němu rozběhla. Objali se vedle bronzové busty slavného předka. Potom, jako by si teprve dodatečně všimli Josi, od sebe poodstoupili a šli se posadit k ní.

„Zbožňuju tuhle uniformu, Markusi.“ Anastázie přejela prsty po kruhu vyšitém na jeho kabátci. „Vypadáš v ní tak hezky.“

Usmál se a odhalil řadu velkých, bílých zubů. Nechával si narůst knír a kotlety ve vojenském stylu. Josi zamžourala a snažila si ho představit s vousem. Když na ni pohlédl, něco v jeho očích ji znervóznilo.

„Co myslíš?“ zeptal se Markus. „Vypadám jako švihák?“

Josi sklopila oči k podlaze. „Ano, velký švihák.“

Anastázie poplácala Josi po koleně. „Chudáček. Otec ji posílá pryč a my se snažíme vymyslet, jak tomu zabránit.“

„Posílá tě pryč?“ Starost v jeho hlase Josi dojala. Možná přece jenom byl galantní rytíř. „Ale proč?“

Josi poskládala vypůjčený kapesník do čtverečku. „Tvrdí, že ve městě není bezpečno. Prý tu napadli, a dokonce zabili několik lidí.“

„Jak strašné!“ zvolala Anastázie. „Je to pravda, Markusi?“

„Ach, není se čeho obávat. Lidé z Dolního Města si jdou neustále po krku jako psi, kteří se rvou o kost. Právě tam dochází k většině útoků.“

„K většině?“ zeptala se Josi. „Ale ne ke všem?“

Přejel si rukama po kabátci uniformy, jako by na tom nezáleželo. „Někdy se události přenesou i přes Procesí, s tím si ale nemusíte lámat hlavu, dámy. Jste tu v bezpečí jako jehňátka v ohrádce.“

Josi si nebyla jistá, jestli se jí přirovnání líbí, kvůli kamarádce ale nasadila úsměv. „Doufám, že o tom dokážu přesvědčit otce.“

„Mám báječný nápad,“ pravila Anastázie. „Markus by tě mohl doprovodit domů a povědět tvému otci přesně to, co právě řekl nám. Určitě by ho uklidnilo, kdyby to slyšel přímo od Svatého bratrstva.“

„Udělal bys to?“ zeptala se Josi. Nelíbila se jí představa, že by s ním měla jet domů, byla ale ochotná přinést oběti, jen aby mohla zůstat v Otiru.

Markus vstal a zavrtěl hlavou. „Omlouvám se, ale nemůžu. Dnes odpoledne mám práci. Jen jsem se zastavil, abych Aně připomněl, že nás dnes večer čeká pozdní večeře.“

Anastázie vstala a objala snoubence. „Nezapomněla jsem. Mája nám připraví něco speciálního.“

„Výtečně.“ Uklonil se Josi a políbil Anastázii na tvář. „Uvidíme se později.“

Josi zůstala sedět a Anastázie šla vyprovodit Markuse. Mimo její dohled se šeptem rozloučili. Uběhlo několik minut, než se Anastázie vrátila zpět do salónu. Oči jí tančily radostí, když se svalila vedle Josi.

„Není úžasný? Jsem tak šťastná, Josi. Cítím se, jako bych se vznášela na obláčku nad světem.“

Josi kamarádku objala a pošeptala jí, co chtěla slyšet, nedokázala se ale zbavit podezření, že po svatbě mezi manžely všechno tak dokonalé nezůstane. Markus se ve společnosti choval docela zdvořile, jeho manýry se ale k její přítelkyni nehodily, Stázka totiž byla obrazem dokonalé dámy, vytříbené a skromné. Josi si však nechala své obavy pro sebe. Anastázie byla očividně až po uši zamilovaná a bylo by zbytečné kazit jí dobrou náladu. A jedna její část nutila Josi přemýšlet, jestli třeba trošičku nežárlí na to, že si kamarádka našla takovou lásku, kdežto ona byla pořád sama, cudná, a čekala na muže svých snů.

Josi poslouchala jen napůl ucha a nechala Anastázii štěbetat o návštěvách švadleny, o hledání orchestru a o dalších drobnostech, které svatba vyžadovala. Kývala na správných místech a zdvořilé mumlala, větší část jejích myšlenek ale patřila jejím vlastním problémům. Loď odplouvala za dva dny. Nemohla čekat, dokud nevymyslí nevyvratitelnou námitku. Musela si s otcem promluvit ještě ten večer.

* * *

Ral je sledoval ze stínu pomníku imperátora Troniegera ve středu Torvelijského náměstí, pohledného důstojníka a mladou dceru váženého státníka, kteří se vášnivě líbali na schodech sídla. Prefektovy ruce sklouzly dolů a všem na očích pevně sevřely štíhlé pozadí dámy. Ral se usmál. Drbny v Horním Městě budou mít o čem tlachat.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Syn Stínu.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.