OBSAH

PROLOG

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

EPILOG

SLOVNÍK

SEZNAM OSOB

ZVLÁŠTNÍ PODĚKOVÁNÍ

Assassin‘s Creed v nakladatelství

Renesance

Bratrstvo

Tajná křížová výprava

Odhalení

Opuštěný

Černá vlajka

Jednota

Podsvětí

Kacířství

Assassin‘s Creed

Odysea

Assassin‘s Creed Origins

Pouštní přísaha

Assassin‘s Creed Poslední potomci

Poslední potomci

Chánova hrobka *

Osud bohů *

* Připravujeme

Copyright © 2018 Ubisoft Entertainment. All Rights Reserved. Assassin’s Creed, Ubisoft and the Ubisoft logo are registered or unregistered trademarks of Ubisoft Entertainment in the U.S. and/or other countries.

Original English language edition first published by Penguin Books Ltd, London

Translation by Kateřina Niklová

ISBN 978-80-7594-310-1 ePub

ISBN 978-80-7594-311-8 mobi

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

Mé rodině

PODĚKOVÁNÍ

Velký dík si zaslouží Caroline, Anthony, Anouk, Melissa, Aymar, Clémence, Stéphanie-Anne, Jonathan, Miranda, Sara a Bob Schwager stejně jako všichni ve společnostech Ubisoft a Penguin za to, že mi dali tuto šanci ponořit se do světa Assassin’s Creed. Byla to nesmírně zábavná výprava a já si skutečně vážím vašeho expertního vedení i podpory, které jste mi po celou dobu projevovali. A stejně velký dík patří i mému agentovi Jamesu Willisovi z Watson, Little Ltd. za to, že mi pomohl toto dobrodružství zařídit.

PROLOG

SPARTA

ZIMA 451 PŘ. KRISTEM

S edm let jsem v sobě nosila tajemství. Hřejivý a pravdivý plamen. Nikdo jiný ho neviděl, já ale věděla, že tam je. Když jsem vzhlížela k matce a otci, vnímala jsem, jak je stále jasnější, a při pohledu na mladšího bratra jsem cítila, jak zahřívá každičkou část mě. Jednou jsem se odvážila popsat ho matce. „Mluvíš o lásce, Kassandro,“ zašeptala a těkala přitom očima kolem, jako by se bála, že nás někdo uslyší. „Ale ne o takové, jakou znají Sparťané. Sparťané smějí milovat pouze zemi, stát a bohy.“ Stiskla mi ruce a donutila mě přísahat: „Nikdy své tajemství nikomu neprozraď.“

Jedné zimní noci, zatímco venku zuřila bouře, jsme seděli u praskajícího ohně v hlavní komnatě našeho domova. Malý Alexios ležel matce v náruči, já seděla otci u nohou. Možná jsme stejný tajný plamen nosili uvnitř všichni? Ta představa mi přinášela aspoň útěchu.

A pak naše teplé, tiché útočiště narušil zvuk nehtů škrábajících na dveře.

Otcův pomalý, vyrovnaný dech ustal. Matka si přitiskla malého Alexia k hrudi a zadívala se na dveře, jako by jen ona jediná mohla tam ve stínech vidět stát démona.

„Je čas, Nikolae,“ zavolal zvenku hlas připomínající praskání pergamenu.

Otec vstal a přes svalnaté tělo si přehodil plášť rudý jako krev. Hustý černý plnovous maskoval veškerý výraz na jeho tváři.

„Počkej, ještě chvíli,“ žadonila matka, rovněž vstala a natáhla se, aby ho pohladila po hustých tmavých kučerách.

„Na co, Myrrine?“ vyštěkl a srazil její ruku stranou. „Víš, co se musí dnes v noci stát.“

S tím se obrátil ke dveřím a chopil se oštěpu. Viděla jsem, jak se dveře s vrznutím otevřely a otec vyšel ven, kde ho rázem zmáčel ledový déšť. Vítr sténal a vysoko na nebi hřímal hrom, když jsme za ním vyšli ven – protože on byl naším štítem.

A pak jsem je uviděla.

Stáli v půlkruhu tvářemi k nám. Kněží s holými hruděmi a věnci na hlavě. Efoři – muži dokonce mocnější než dva spartští králové – v šedých hávech a s pochodněmi v rukách, které v bouři prskaly a hučely. Dlouhé šedé vlasy nejstaršího efora vlály ve větru a pleš se mu leskla v měsíčním svitu, když na nás upřel krví podlité oči a odhalil stářím zničené zuby ve znepokojivém úsměvu. Odvrátil se a beze slova nám pokynul, abychom ho následovali. Šli jsme za nimi ulicemi Pitané – mého domova a jedné z pěti posvátných spartských vesnic – a já byla promočená na kůži ještě dřív, než jsme se dostali na její okraj.

Efoři a kněží pochodovali Kotlinou a cestou zpívali a křičeli do bouře. Já používala svůj krátký oštěp stejně jako otec, jako vycházkovou hůl, a jeho konec se mi na každém kroku s křupáním zarýval do břidličné suti. Už jen držet zlomené kopí v ruce ve mně vyvolávalo zvláštní vzrušení, protože kdysi patřilo králi Léonidovi – dávnému spartskému hrdinovi. Všichni lidé v Lakónii naši rodinu ctili, jelikož nám v žilách kolovala Léonidova krev. Matka patřila k jeho linii, tudíž jsem k ní patřila i já a Alexios. Byli jsme potomci velkého muže, hrdiny Horkých bran. Mým skutečným hrdinou však byl otec: učil mě, jak být silná a hbitá – stejně houževnatá jako kterýkoli spartský chlapec. A přesto mě nikdy nenaučil sílu mysli potřebnou k překonání toho, co teprve leželo přede mnou. Byl v celém Héllu někdo, kdo mě ji mohl naučit?

Po klikaté pěšině jsme se vydali k vysokým šedým vrcholkům masivu Taygetos, jehož svahy jizvily hluboké rokliny a hřebeny halil sníh. Na naší podivné cestě nedávalo nic smysl. Cítila jsem, že něco je velice špatně. Bylo tomu tak od chvíle, co matka s otcem na podzim odcestovali do Delf, aby navštívili tamní Věštírnu. Nepodělili se se mnou o to, co jim velká Věštkyně sdělila, musely to ale být neradostné zprávy: otec byl od té doby napjatý, podrážděný a zamlklý; matka se po většinu dnů zdála být duchem jinde a oči měla skelnaté.

Teď za chůze na dlouhé okamžiky zavírala oči a déšť jí stékal ve stružkách po lících. Pevně svírala Alexia a každých několik kroků uzlíček políbila. Když si všimla, že k ní úzkostně vzhlížím, těžce polkla a uzlíček mi podala. „Nes svého bratra, Kassandro…“ řekla.

Pověsila jsem si krátký oštěp na opasek, vzala jsem si ho a objímala ho, zatímco jsme šplhali vzhůru po nyní strmé pěšině. Hrom našel svůj hlas, zaduněl někde poblíž a nebe rozčísl blesk. Liják přešel v déšť se sněhem a já z okraje Alexiovy přikrývky vytvořila malou stříšku, abych mu udržela obličej v suchu. Jeho kůže – nasycená sladkým olejem a konejšivou vůní podestýlky z chomáčů z bodláčí – se na mé zmrzlé tváři zdála tak teplá. Svýma slabýma ručkama se dotýkal mých vlasů. Zavrněl a já mu vrnění oplatila.

Konečně jsme dorazili na náhorní plošinu. Na vzdáleném konci stál oltář z modře žilkovaného mramoru, zjizveného počasím a věkem. Chráněná svíčka tam prskala vedle nádoby s olejem, krátérem s vínem, které ředil sníh s deštěm, a talířem s hroznovým vínem.

Matka se zastavila a potlačila vzlyk.

„Myrrine, nebuď takový slaboch,“ vyjel na ni otec.

Cítila jsem, že ji to dopálilo. „Slaboch? Jak to můžeš říct? Chce to odvahu čelit skutečným citům, Nikolae. Jen slaboši se ukrývají za maskou statečnosti.“

„Tak to ve Spartě nechodí,“ zasyčel otec přes zuby.

„Shromážděte se před oltářem,“ poručil jeden z kněží, po jehož kostnatém hrudníku stékal ve stružkách déšť se sněhem. Ten starodávný stůl se mi nelíbil… a ani okraj plošiny a nočně černá propast za ním – studnice stínů vedoucí hluboko do útrob hory.

„Teď to dítě,“ řekl starší efor. Jeho vlasy tančily ve větru a oči měl jako žhavé uhlíky. Napřáhl ke mně své kostnaté ruce a já pochopila, na ramena mi dolehl temný plášť poznání. „Dej mi toho chlapce,“ zopakoval.

Patro mě pálilo hrůzou, během jediného úderu srdce se mi z úst vytratila veškerá vlhkost. „Matko, otče?“ zakňourala jsem.

Matka přikročila k otci a prosebně mu položila ruku na široké rameno. On tam ale jen netečně stál jako vytesaný ze skály.

„Věštírna promluvila,“ zakvíleli kněží jednohlasně. „Sparta padne… pokud chlapec nepadne namísto ní.“

Ovládl mě děs. Přitáhla jsem si malého Alexia blíž a udělala krok zpátky. Bráška byl zdravý a silný – nebylo spravedlivé, aby ho potkal stejně krutý osud jako slabé a zdeformované spartské děti. Toto Věštkyně oznámila mým rodičům, když ji navštívili? Kdo jí dal moc takto ho odsoudit? Proč otec na tak ponurý výnos neplivl a nevytasil na ty odporné starce oštěp? Když se ale konečně pohnul, jen odstrčil matku stranou, odhodil ji na zem jako kus hadru.

„Ne… ne!“ plakala matka, když ji dva kněží vlekli pryč. „Nikolae, prosím, udělej něco.“

Otec zíral do prázdna.

Jeden z kněží ke mně zezadu přistoupil a chytil mě za ramena. Druhý mi vyrval Alexia a podal malý uzlíček nejstaršímu eforovi, který mého bratra uchopil, jako by to byl poklad. „Mocný Apollóne, Dárci pravdy, Athéno Polias, Velká ochránkyně, pohleďte na nás, jak se skláníme před vaší vůlí, pokorní a vděční za vaši moudrost. Teď… chlapec zemře.“

Zvedl Alexia nad hlavu a prošel kolem oltáře k okraji propasti.

Matka padla na kolena s chraplavým výkřikem, který mi rozerval srdce napůl.

Když se eforovo tělo napjalo, připraveno svrhnout mého bratra na smrt, oblohu rozsekl blesk a ve stejnou chvíli se ozvalo nestvůrné zadunění hromu. Měla jsem pocit, jako by blesk zasáhl mě: zalila mě obrovská vlna energie a nespravedlnosti. Vyrazila jsem vpřed jako běžec, zoufalá, šílená a s pažemi napřaženými k bratrovi. Čas se zpomalil a já zachytila Alexiův pohled a on ten můj. Kdybych mohla uzamknout ten okamžik do jantaru a žít v něm po zbytek času, udělala bych to, byli bychom oba naživu a spojení. V ten okamžik jsem stále doufala, že ho dokážu chytit, zastavit jeho pád. Pak jsem ale ztratila krok, klopýtla jsem a ramenem vrazila zezadu do boku hnusného starého efora. Slyšela jsem ostrý nádech mnoha lidí, viděla jsem, jak efor vrávorá, jak padá přes okraj… a Alexios taky.

Dvojice se zřítila do černoty a eforův výkřik zanikl jako vřískot démona.

A pak… ticho.

Klesla jsem na kolena na kraji útesu a třásla jsem se, zatímco za mnou se ozývaly pobouřené výkřiky a zběsilé klení.

„Vražedkyně!“

„Zabila efora!“

S hrůzou jsem zírala do propasti a tvář mi bičoval déšť se sněhem.

1

Po lících jí stékaly stružky vody. Měla zavřené oči a v duchu znovu všechno viděla a slyšela, strašlivě živě a jasně. Léonidova linie zostuzena, pošpiněna. Některým lidem stačilo dvacet let na to, aby zapomněli na své dluhy, akceptovali své chyby nebo se smířili s minulostí. „Já ne,“ zašeptala Kassandra. Zlomené kopí v jejích rukách vibrovalo. Zabodla zbraň tvrdě do písku vedle sebe a vzpomínky vybledly.

Pomalu otevřela oči, aby přivykly ostrému světlu jarního rána. Blankytně modré vody objímající východní pobřeží Kefalonie jiskřily jako podnos s drahokamy. Příboj hnal bílou pěnu po písku a slábl do jemného, chladného bublání, které pronikalo až k místu, kde seděla, a lechtalo ji na holých prstech u nohou. Slaná sprška přicházela v měkkých oblacích, srážela se jí na kůži a chladila. Po bezmračném nebi kroužilo hejno ukřičených racků a do vod se v gejzírech křišťálové vody vrhal kormorán. Na východě, na oparem zahaleném horizontu, pluly v nekonečném průvodu athénské galéry. Vznášely se na hlubších, přízračně modrých vodách jako stíny a mířily do Korintského zálivu, aby se připojily k blokádě Megary. Zářivé plachty se nadouvaly jako plíce titánů a čas od času k ní vítr donesl sténání provazů a dřeva a hrdelní křik mnoha válečníků na palubách. Ze začátku roku byla Kefalonie včleněna do athénské sféry vlivu stejně jako většina ostrovů. Válka se šířila jako mor. Nějaký hlásek uvnitř ji nabádal, že by se měla zajímat o kolosální boj, který zuřil po celém Héllu, přiváděl k varu obrovský kotel ideologií a způsoboval, že si dřívější spojenci šli nyní po krku. Ale jak by mohla? Hrdé Athény ji nezajímaly. A na druhé straně stála… neoblomná Sparta.

Sparta.

Pouhá přítomnost toho slova v jejích myšlenkách roztříštila delikátní pobřežní idylu. Úkosem pohlédla na Léonidův starověký oštěp. Okřídlená železná čepel, složité zdobení kolem tuleje a ratiště poloviční délky, ohmatané a zbarvené roky olejování. Vždy se jí zdálo příhodné, že jí z její zničené minulosti zbyla jen zlomená věc.

Z myšlenek ji vytrhlo pronikavé vřeštění, a když vzhlédla, spatřila, jak z vln vylétá kormorán se stříbrnou makrelou v zobáku… shora na něj však nalétal veliký orel. Kormorán znovu zavřeštěl hrůzou, pustil napůl sežvýkanou rybu a vrhl se zpátky do vln, aby se v nich ukryl. Orel chňapnul po odhozené rybí zdechlině, ale i ten drobek mu zmizel pod hladinou. Velký pták mocně a pobouřeně zakřičel, otočil se a nechal se větrem unášet ke břehu, kde lehce dosedl na písek, popoběhl a zůstal stát vedle Kassandry. Sobě navzdory se usmála, protože ten zatracený oštěp nebyl to jediné, co jí z minulosti zbylo.

„Mluvili jsme o tom, Íkare,“ zasmála se. „Měl jsi mi přinést makrelu, abych si ji usmažila odpoledne k svačině.“

Íkaros se na ni zadíval. Díky blatouchově žlutému zobáku a pichlavým očím vypadal jako zpupný stařík.

„Chápu.“ Zvedla obočí. „Mohl za to kormorán.“

Zakručelo jí v břiše, což jí připomnělo, že od jejího posledního jídla uplynuly už dlouhé hodiny. S povzdychem vyškubla Léonidův oštěp z písku. Na okamžik zahlédla svůj nejasný odraz v jeho čepeli. Měla širokou tvář s neveselýma oříškově hnědýma očima a přes levé rameno jí visel tlustý cop rezavých vlasů. Na sobě měla tmavě hnědý exomis – mužský háv, sepnutý na jednom rameni – otrhaný a smutný. Už jen držet oštěp v ruce v ní jitřilo vzpomínky, proto si ho rychle přivázala ke koženému opasku, vstala a začala se odvracet od moře.

Něco však upoutalo její pozornost a zastavilo ji to. Bylo to zvláštní – taková ta věc, která je podezřelá svojí neobvyklostí, jako když se opilec chová spořádaně: tam venku, v mořském oparu, se do vln zařezávala galéra. Vypadala úplně stejně jako stovky jiných, jenomže tato neobeplouvala výběžky a nemířila do Korintského zálivu. Místo toho mířila přes vodu rovnou ke Kefalonii. Přimhouřila oči a upřela je na bílou plachtu – nebo spíše na zírající, rozšklebenou hlavu Gorgony na ní. Bylo to to nejohavnější možné zobrazení, ohrnuté bledé, šedozelené rty odhalovaly špičáky, oči žhnuly jako uhlíky a klubko hadů, kteří představovali vlasy té stvůry, jako by se při každém závanu větru, který plachty zvlnil, svíjelo. Dlouho na děsivý obraz zírala a z hlubin paměti dolovala legendu o Medúze: kdysi to bývala krásná a silná žena, kterou zradili a prokleli bohové. V jejím nitru se vzňal a zase zhasl soucit, jako když z ohně vylétne jiskra. Bylo tu ale ještě něco jiného; z posádky cizí lodě nikoho neviděla, byla si ale jistá – absolutně jistá – že ji z paluby někdo sleduje. Na okamžik se příjemný chlad mořské spršky a větru stal nevítaný, mrazivý.

Spartské děti se nikdy nesmí bát tmy, zimy nebo neznámého, ozval se hlas pohřbený v jejích vzpomínkách. Jeho hlas. Odplivla si do písku a otočila se k moři i k cizí lodi zády. Výsměch vzpomínek na otcovo učení byl to jediné, co zbylo z její dříve hrdé rodiny. Kupci, kteří pluli kolem, přinášeli neveselé příběhy o zlomeném Léonidově rodu. Nešťastná Myrrine si vzala život, říkali, dohnala ji k tomu ztráta ne jednoho, ale hned obou dětí. Kvůli tomu, co jsem tehdy v noci provedla, pomyslela si.

Opustila pláž, prošla dunami a větrem ohýbaným kamýšem a vydala se nahoru po kamenité pěšině. Ta ji zavedla na malý ostroh s výhledem na pobřeží a k jednoduchému kamennému příbytku, který byl jejím domovem. Bíle omítnuté stěny se na slunci třpytily, dřevěné kůly a hadry k nim připíchnuté, které sloužily jako plátěný přístřešek, skřípaly a vlály ve vánku a opodál šustil a kolébal se osamělý olivovník. Zvonci zelení zobali do louže u zlomeného kamenného sloupu a štěbetali u toho. Do pobřežního města Sami to bylo několik hodin cesty pěšky, takže se tu celé dny skoro nikdo neukázal. Dokonalé místo, kde může žena prožít zbytek života a zemřít v osamění, uvažovala. Zastavila se, otočila se zpátky k moři a upřela pohled do dálky, na vzdálenou šmouhu pevniny. Jak mohlo všechno dopadnout, napadlo ji, kdyby minulost nebyla tak krutá?

Obrátila se zpátky ke svému domovu, sehnula se a prošla pod nízkým překladem dveří. Neutuchající mořský vánek rázem ustal. Rozhlédla se po jediné místnosti: dřevěné lůžko, stůl, lovecký luk a truhlice s jednoduchými věcmi – se zlomeným hřebenem ze slonoviny a starým pláštěm. Kefalonské pobřeží neobklopovaly žádné mříže a ani ona sama nebyla spoutaná okovy, držela ji tady ale chudoba. Kromě bohatých lidí nemohl nikdo ani doufat v to, že ostrov někdy opustí.

Posadila se na stoličku ke stolu, nalila si pohár vody z hliněného krátéru, pak si rozbalila do kůže zabalený balíček, který si předtím připravila. Zíraly na ni bochníček chleba – tvrdý jako kámen – jako prst dlouhý proužek nasoleného králičího masa a hliněná nádobka se třemi malými olivami. Ubohé jídlo. Její břicho vylo na protest a dožadovalo se, aby mu prozradila, kde je zbytek.

Vzhlédla a zadívala se okýnkem dozadu za dům, na nedávno vyhloubenou díru v zemi. Až do včerejška měla v zásobárně uložené dva pytle s obilím, celého nasoleného králíka, kolo kozího sýra a tucet sušených fíků. Dost na pět nebo šest dnů. Když se ale včera vrátila z neúspěšného rybaření, zahlédla dva darebáky, jak se s jejími zásobami plíží pryč. Měli aspoň půlmílový náskok a ona byla každopádně příliš hladová, než aby se za nimi pustila, proto šla večer spát s prázdným žaludkem. Mimoděk přejela bříškem palce po ostří Léonidova oštěpu: hrot byl dokonale nabroušený. Cítila, jak si rozřízla vrchní vrstvu kůže, a zasyčela jméno svého současného trýznitele – muže, který zloděje poslal: „Proklínám tě, Kyklope.“

Obrátila se zpátky k ubohému jídlu, vzala do ruky chleba a namočila ho do trochy oleje, aby ho změkčila, pak si ho zvedla k ústům. Zastavilo ji kručení v břiše – ale ne její. Pohlédla ke dveřím. Dívka, která v nich stála, civěla na ubohý bochánek stejně, jako by muž zíral na zlatý torkéz.

„Foibé?“ řekla Kassandra. „Neviděla jsem tě celé dny.“

„Ach, nevšímej si mě, Kass,“ odvětila Foibé, prohlédla si špinavé nehty, zastrčila si tmavé lokny za uši a potáhla se za roztřepený okraj umouněné bílé stoly.

Kassandra se otočila od dívky k bochánku a potom k parapetu okna, na kterém přistála tmavá silueta. Íkaros na ni upřel stejně vykulený pohled plný naděje a zálibně ho obrátil ke kousku nasoleného králíka. Ani mě, slyšela v Íkarově křiku.

S nepřesvědčivým úsměvem se odstrčila od stolu, maso hodila Íkarovi a bochánek Foibé. Oba se rázem proměnili v tereje a s chutí ubohou stravu spořádali. Foibé, osiřelé Athéňance, bylo sotva dvanáct. Kassandra se s ní poprvé setkala před třemi lety, když dívka žebrala v ulicích u Sami. Cestou do města jí ten den dala několik mincí. Cestou zpátky dívenku vyzvedla, odnesla ji domů, nakrmila ji a nechala ji u sebe přespat. Při pohledu na ni si Kassandra vzpomněla na dávné doby, na dávné vzpomínky na měkký, něžný žár ve svém nitru, na ten dávno uhašený plamen. Žádná láska, ujistila se, už nikdy nebudu znovu tak slabá.

Povzdychla si, vstala, přes rameno si přehodila luk a do ruky vzala měch s vodou. „Pojď, najíme se cestou,“ řekla a hodila si do úst olivy. Byly měkké a slané a hutný olej dráždil, probudil k životu chuťové pohárky, hlad však neutišil. „Jestli to nemá být naše poslední jídlo, měly bychom navštívit Markose.“ Toho parchanta, dodala pro sebe, když si připnula kožené chrániče. „Nadešel čas vybrat si dluh.“

Mířily na jih po sluncem vypečené pěšině, která nejdřív lemovala pobřežní útesy, pak se stáčela do vnitrozemí. Jak se blížilo poledne, horko sílilo a ony přešly přes louku posetou violkami – ve vzduchu se vznášela vůně oregana a divokých citrónovníkových hájů. Dlouhá stébla trávy se jí otírala o lýtka, motýli jim poletovaly přes cestu v záblescích karmínové, jantarové a modré, cikády v žáru cvrkaly a válka a minulost v tu chvíli nemohly být vzdálenější, aspoň dokud se nedostaly na druhou stranu louky, kde se jim otevřel výhled na Sami. Přístavní město tvořila kolonie chatrčí a jednoduchých, bíle natřených domů, které obklopovaly vyvýšený kopec s mramorovými vilami. Bohatí muži spolu rozmlouvali a popíjeli víno na střechách a verandách. Koně a zpocení dělníci s nahými hruděmi dřeli v úzkých uličkách a na rušných tržištích a tahali se s úrodou oliv a borovicovými kládami do doků. Tam spolu nákladní lodě bojovaly o místa u světlého kamenného mola, odkud se zboží dopravovalo do athénských vojenských doků a zásobovacích skladišť. Zvony zvonily, biče práskaly, zněly tu tóny lyry a z chrámů stoupal bledý vonný kouř. Kassandra chodila do města, jen když nezbytně musela – kvůli zásobám, které si nemohla obstarat žádným jiným způsobem.

A aby plnila úkoly, které si pro ni připravil Markos.

Říkali jí misthios. Žoldák. Někdy nosila zprávy, jindy eskortovala kradené zboží… nejčastěji však dělala to, co uměl jen málokdo. Její srdce se zatvrdilo, když si vzpomněla na svůj poslední úkol – poslali ji do brlohu v docích, kde se schovávala banda nechvalně známých banditů. Léonidův oštěp se tu temnou noc zbarvil doruda a vzduch prosytil odporný puch rozpáraných vnitřností. Každé zabití bylo jako pichlavé semínko viny, které zapustilo kořeny hluboko v jejím nitru… nic, co udělala pro Marka, se však nedalo srovnat s pokrouceným, sukovitým dubem, který zasadila tu noc v dětství na okraji propasti, a se dvěma úmrtími, která navždy změnila její život.

Potřásla hlavou, aby vzpomínkám zabránila zakořenit, a raději přemýšlela o svém prázdném měšci. Markos se opět vykroutil z placení, když se vrátila zpátky a oznámila mu, že úspěšně splnila misi v přístavním úkrytu. Kolik už jí dlužil? Cítila, jak se jí ježí chlupy. Je to parchant, bídák, špinavý…

Vírem jejích myšlenek se mihla další vzpomínka – vzpomínka na první chvíle, které před dvaceti lety na tomto zeleném ostrově strávila. Na den, kdy ji Markos našel na kamenité pláži na sever od města, kam ji vyplavily vlny spolu s rozlámaným vorem. Vzpomínala si na jeho poďobané, umaštěné rysy a kudrnaté, nemyté černé vlasy a taky na to, jak na ni zíral. „Ty jsi ale divná ryba,“ zasmál se a plácal ji po zádech, zatímco zvracela a vykašlávala mořskou vodu. Chvíli ji živil, zdálo se ale, že se nemůže dočkat, až se jí zbaví… dokud si nevšiml, jak je hbitá a silná. „Kdo tě, u Héllu, trénoval, že se pohybuješ takhle? Někdo takový, jako jsi ty, by se mi hodil,“ podotkl.

Vzpomínky vybledly, když nechaly Sami daleko za sebou. Foibé hopsala před ní a hleděla na vysoko plujícího Íkara, zatímco sama „létala“ s vlastní dřevěnou hračkou orla a vydávala vřeštivé zvuky. Když se dostaly na místo, kde se silnice dělila, rozběhla se Foibé odbočkou vpravo. „Už tam skoro jsme,“ křikla přes rameno. Kassandra za ní zmateně hleděla. Ta cesta vedla do horského masivu Ainos. Ve skalních výšinách se tyčila pánovitá, sluncem vybělená socha: Zeus, bůh nebes, klečící na koleni a držící ve zdvižené ruce blesk. Půda na nižších svazích byla bohatá na minerály, které deště smývaly z hor, proto se na úpatí rozkládaly terasovité vinice s dlouhými řadami zelené révy, skladiště ze stříbřitého kamene a vilky s červenými doškovými střechami. „Nejsi kamzík, Foibé,“ zavolala za ní Kassandra a ukázala na levou pěšinu. „Markův dům stojí dál – u jižního háje a…“ Její hlas se vytratil, když uviděla, že Foibé vpadla na nejbližší vinici. Ta tady byla vždycky, postava mezi řádky v zeleném a bílém plášti ale ne. „Markos?“ zašeptala.

„Chtěl, abych ti nic neříkala,“ vysvětlila Foibé, když ji Kassandra dohonila na kraji vinice.

„To určitě,“ zabručela Kassandra. „Zůstaň tady.“

Proplížila se kolem dvou dělníků prořezávajících vinnou révu na nejnižší terase. Nevšimli si ani jí, ani Foibé – která ji sledovala, neposlušná jako vždycky. Jak se plížila vinicí, slyšela Marka hádat se s dělníkem, který očividně mnohem líp věděl, co dělá.

„My,“ začal, pak se ale odmlčel, aby potlačil škytnutí, „vypěstujeme hrozny velké jako melouny,“ trval na svém, načež prudce zaklonil hlavu a zhluboka se napil z měchu, ve kterém musel mít sotva zředěné víno.

„Révu tím zabijeme, pane Marku,“ namítl dělník rozumně a posunul si klobouk proti slunci s širokou krempou vzad. „Tento i příští rok musíme zabránit tomu, aby se cokoli urodilo, jinak plody ohnou větvičky a polámou je. První úrodu získáme až třetí rok.“

„Roky?“ zaprskal Markos. „Jak mám, u Háda, splatit…“ Zmlkl, když ze zeleně vykročila Kassandra. „Ach, Kassandro,“ rozzářil se, rozhodil pažemi a málem uhodil dělníka, který to s ním myslel dobře.

„Koupil jsi vinici, Marku?“

„Teď už budeme pít jenom to nejlepší víno, děvče,“ zavrněl, zatočil se, aby pažemi obsáhl celé své okolí, a málem přitom upadl. Foibé, která pobíhala sem a tam mezi řádky vinné révy opodál, se zahihňala a znovu vyrazila za Íkarem. Ten se rozčileně rozkřičel, jenže Kassandra byla myšlenkami jinde.

„Nechci tvé hrozny ani tvé víno, Marku,“ prohlásila Kassandra. „Foibé a já potřebujeme jídlo, šaty, postel. Chci drachmy, které mi dlužíš.“

Markos se trochu přikrčil a pohrával si s náustkem vinného měchu. „Ach, žoldačka jako vždycky,“ zasmál se nervózně. „No, pochop, s placením dojde k menšímu zpoždění.“

„K tříletému, jak se zdá,“ odsekla Kassandra rázně. Střelila pohledem po Íkarovi, který nyní přímo zběsile vřískal. Přepadl ji nepříjemný pocit: orel obvykle při hraní s Foibé tak nevyváděl.

„Až z hroznů uděláme víno,“ vytrhl ji Markos ze zamyšlení. „To pak budu mít spoustu peněz, drahá. Napřed ale musím splatit půjčku, kterou jsem si na tohle místo vzal. Já, no, jsem trochu pozadu se splátkami.“

„Docela hodně,“ podotkl mimoděk dělník opodál, který se zrovna vrátil ze stříhání a uvazování révy, „a Kyklop nemá rád opozdilce.“

Markos střelil po mužových zádech divokým, káravým pohledem.

„Ty sis půjčil od Kyklopa?“ vydechla Kassandra a ucouvla od Marka, jako by byl nakažený. „Tohle,“ ukázala kolem dokola, „zaplatil on? Koupil sis noční můru, Marku. Zbláznil ses?“ Rozhlédla se po třpytivě zelených úbočích Ainu, neboť jí dělalo starosti, jak daleko se její hlas nesl. „Kyklopovi muži mi včera vyrabovali spižírnu. Už teď mě nenávidí. Zabil tady na ostrově desítky mužů a na moji hlavu vypsal odměnu. Ví, že my dva pracujeme spolu. Z jeho pohledu mu dlužíme oba. Jestli se opozdíš se splátkami, budu mezi prvními, kdo si to odskáče.“

„Ne tak docela,“ ozvalo se za nimi drsně.

Kassandra se rychle otočila k houštině vinné révy. Stáli tam dva cizinci s širokými úsměvy na tvářích. Jeden z nich, ten s obličejem jako rozšlápnutá hruška, svíral skoro strnulou Foibé, na ústech jí držel ruku a na krku nůž. Kassandra dvojici poznala: ti dva ji včera v noci oloupili. Íkare, proč jsem tě neposlechla? kárala se, pták totiž dál kroužil nad nimi a křičel na poplach.

„Zkus něco a ta holka skončí s podříznutým krkem,“ řekl druhý muž a plácal si čepelí krátkého meče do dlaně volné ruky. Čelo měl tak vystouplé, že mu oči halil stín. „Markos nadělal velké dluhy, stejně jako ty, misthie: proděravěla jsi jednu z lodí mého pána a zabila jsi konvoj jeho mužů – mé přátele. Tak co kdybys šla s námi? Vyřídíme to ke spokojenosti mého pána.“

Kassandra cítila, jak jí tuhne krev v žilách. Věděla, že pokud s nimi půjde, skončí mrtvá a Foibé přinejlepším v otroctví. Pokud se však vzepře, mohli by zemřít všichni hned teď a tady.

Uplynul napjatý okamžik a Kassandra se nepohnula.

„Vypadá to, že misthios s námi nechce jít po dobrém,“ zavrčel Stínové čelo. „Ukážeme jí, jak vážně to myslíme.“

Kassandře ustrnulo srdce. Sleduj svého protivníka, zasyčel na ni Nikolaos z mlh její minulosti. Jeho oči prozradí jeho úmysly dřív než pohyb.

Viděla, jak darebák, který držel Foibé, sklopil oči k dívce a klouby na ruce, ve které držel dýku, mu zbělely. Zareagovala živelně a reflexivně: vrhla se vpřed a zároveň vytáhla zpoza svého opasku oštěp na provaze a udeřila s ním jako bičem. Starodávná čepel vylétla vzhůru a plochou stranou trefila darebáka do spánku. Muž obrátil oči v sloup a z nosu mu vytryskla krev, načež se převrátil jako převržený stoh cihel. Foibé odklopýtala s pláčem stranou. Kassandra trhla za provaz, chytila kopí za násadu a zvedla ho jako pravý hoplít.

Stínové čelo se jí zadíval do očí, zašoupal nohama, předstíral výpad zleva, pak s řevem zaútočil zprava. Kassandra přenesla váhu na jednu nohu, nechala protivníka prolétnout kolem, a když se prudce zastavil a znovu ji napadl, podřepla a rozsekla mu břicho. Klopýtal ještě několik kroků, pak pohlédl zmateně dolů, na svíjející se masu modrošedých střev, které z něj klouzaly, vypadávaly a pleskaly v poledním slunci do prachu. Zadíval se na prázdnou díru, která po nich zůstala v jeho břiše, pak na Marka a Kassandru, zmateně se zazubil a padl na obličej na zem.

„U Diových koulí,“ zakvílel Markos, zabořil si ruce do mastných kudrn, padl na kolena a civěl na dvě mrtvoly. „Teď už mě Kyklop určitě zabije.“

Kassandra pevně objala plačící Foibé, políbila ji na vršek hlavy a zakryla dívce uši rukama, aby ji ochránila před jejich rozhovorem. „Pohřbíme je. Nikdo se nedozví, co se s nimi stalo.“

„On se to ale dozví,“ sténal Markos. „Musíš to pochopit: dneska jsi bestii usekla dvě hlavy, na jejich místě ale narostou čtyři. A Kyklopova zuřivost se ztrojnásobí. Jako v případě všech tyranů, buďto ho bezpodmínečně poslechni… nebo ho nadobro znič, nechápeš?“ Mávl rukou. „Nejsem žádný učitel. Možná jednoho dne najdeš lepšího.“

„A ty bys možná měl odložit vinný měch a pročistit si hlavu. Musíš najít způsob, jak vrátit Kyklopovi peníze.“

Markos vytřeštil oči, civěl do prázdna a tvář mu postupně ochabovala zoufalstvím. Potom sebou trhl, jako by ho zasáhl blesk, vyskočil na nohy, přidupal ke Kassandře, chytil ji za ramena a zatřásl s ní. „To je ono; existuje způsob.“

Kassandra škubla rameny, aby ho setřásla. „Přišel jsi na způsob, jak tady na ostrově vydělat pytel stříbra? O tom pochybuji.“

Markos přimhouřil oči. „Nemluvím o stříbře, drahá. Ale o obsidiánu.“

Kassandra na něj nechápavě hleděla.

„Mysli. Čeho si Kyklop cení nejvíc? Svých mužů, pozemků, lodí? Ne. Svého obsidiánového oka.“ Poklepal si bláznivě na tvář pod okem. „Je dokonce žilkované zlatem. Ukradneme mu oko, prodáme ho – třeba někde na pevnině nebo kupcům, kteří poplují kolem – a pak budeme mít pytle stříbra. Dost na to, abych splatil vinici, dost na to, abych tobě zaplatil, co ti dlužím. Abys ty nakrmila Foibé,“ vyjekl, nadšený z toho, že konečně našel altruistický motiv.

„My ukradneme Kyklopovo oko?“

„Nikdy ho nenosí. Je příliš cenné. Schovává ho u sebe doma.“

„Jeho domov připomíná pevnost,“ připomněla suše a v duchu si vybavila dobře hlídaný brloh na malém poloostrově trčícím ze západního pobřeží ostrova. „Jako poslední se tam pokusil vloupat Skamandrios. Od té doby ho nikdo neviděl.“

Oba zavzpomínali na lasičce podobného misthia Skamandria a zvážili stovku možných osudů, které ho mohly potkat. Kyklop se rád zbavoval nepřátel mimo jiné upálením, ubičováním nebo postupným rozsekáním na kousky. Skamandriova smrt možná nebyla velkou ztrátou pro společnost, byl ale pyšný na svoji schopnost pohybovat se rychle a nepozorovaně. Někteří mu říkali Stín.

Kassandra potřásla hlavou, aby si ji pročistila. „Ale vraťme se zpátky k věci… my mu ukradneme oko?“

Markos se trochu přikrčil a pateticky pokrčil rameny. „Ty jsi misthios, má drahá. Já bych tě jenom zpomalil. Aby tohle vyšlo, je životně, životně důležité, aby si tě nikdo nevšiml.“

„Víc starostí mi dělá to, že by mě mohl chytit,“ opáčila Kassandra.

„Nechytí tě, protože ve svém brlohu není.“ Markos zakýval prstem. „Jak víš, skoro všechny soukromé galéry na ostrově byly vyzvány, aby se připojily k athénskému loďstvu. Adrásteia je jednou z posledních, která tu zbyla. Kyklop vyrazil na lov a ta galéra je jeho kořist. Slyšel jsem, že má nevyřízené účty s jejím triérarchem.“

Foibé se Kassandře vysmekla. „Co se děje?“ zeptala se.

„Nic, holčičko,“ odpověděl Markos první. „Kassandra a já jsme jenom rozebírali, kolik peněz jí dlužím. Stačí, když pro mě udělá poslední prácičku, a všecko dostane. Není to tak, má drahá?“ zeptal se Kassandry.

„Pak budeme moct jíst jako královny každou noc?“ zeptala se Foibé.

„Jo,“ řekla Kassandra tiše a pohladila Foibé po vlasech.

„Skvělé,“ zavrněl Markos. „Dneska v noci zůstanete tady a dáte si dobré jídlo: smaženou parnici, chobotnici, čerstvě upečený pecen chleba, jogurt, med a pistácie a několik krátérů vína. A pak vás čeká pohodlná postel a dobrý odpočinek. Zítra můžeš vyrazit.“ Následně zašeptal tak tiše, aby ho Foibé neslyšela: „A pamatuj, že tě nikdo nesmí vidět, jinak my tři skončíme…“ Přejel si prstem po krku a vyplázl jazyk.

Kassandra odmítla odvrátit svůj trpký pohled.

2

Navzdory přislíbené teplé a měkké posteli ani oka nezamhouřila, starosti jí totiž dělal úkol, který měla před sebou. Snad celé hodiny zírala na čepel svého kopí opřeného u postele a osvětleného měsíčními paprsky světla, než se nakonec rozhodla vstát ještě za tmy. Foibé, která se k ní tiskla, se vůbec neprobrala. Políbila dívku na hlavu, pak si shodila nohy z lůžka, oblékla se a vyklouzla z vinice do nocí ochlazené krajiny. Držela se v blízkosti západního pobřeží. V šeru před úsvitem slyšela syčet a vřískat divoké kočky a za chůze nechávala neustále jednu ruku na loveckém luku. Slunce brzy vystoupalo nad obzor, roztáhlo svá ohnivá křídla nad ostrovem a dotýkalo se jimi kopců a luk. Z jednoho vyvýšeného místa zahlédla sousední ostrov Ithaku, který se tetelil v sílícím žáru. Na kopci tam stály zbytky starověkého Odysseova paláce, jehož strašidelnou ruinu hladily prsty světla. Jako vždy se na rozpadající se budovu zadívala. Kdo by tomu pohledu odolal? Byl to tklivý pomník dávno mrtvému hrdinovi, dobrodruhovi, který zcestoval svět a bojoval ve velké válce rozumem i zbraněmi. S novým opovržením se zadívala na křovinatý terén Kefalonie. Přestaň snít. Nikdy se odsud z ostrova nedostaneš. Tady budeš žít a tady i zemřeš.

Šla dál a brzy dorazila na začátek drsného západního poloostrova, který trčel do moře jako trn. Dřepla si tam jako lovec, upíjela vodu, a zatímco studovala terén, píseň cikád i horko nabíraly na síle. Kyklopův úkryt stál na přírodním kopci s rovným vrcholem asi půl míle před ní, u konce poloostrova. Rozlehlému sídlu se úkryt pouze říkalo – Kyklop se totiž před nikým schovávat nemusel. Obklopovala ho nízká, zvětralá kamenná zeď, z jejíchž puklin vyrůstala tráva a růžové pelargonie. Uvnitř se pyšně skvěla vila se střechou z terakotových tašek, s fasádou ze světlého mramoru a s dórskými sloupy zdobenými okrem a mořskou modří. Na vnější zdi napočítala šest hlídačů, kteří pochodovali sem a tam po hrubých ochozech a sledovali krajinu. Dva stáli nehybně jako sochy před východní strážnicí a podobnou bránu viděla i v severní zdi. A co bylo horší, jak si Kassandra uvědomila, prostor mezi ní a zdmi sídla nabízel jen velmi malou ochranu – rostlo tam pouze několik cypřišovníků a olivových hájků, hlavně ale nízké, řídké křoví – a čtyři další muži procházeli tento otevřený prostor v kloboucích s širokou krempou, která jim chránila oči před sluncem, vyhlíželi sebemenší pohyb a všichni byli na očích jeden druhému i hlídkám na zdech. Tito muži venku před branami představovali takříkajíc hranici, uzavírali tento kus země, jako by to byl Kyklopův vlastní stát.

Dovnitř se nedostane.

Nějaký způsob se vždycky najde, vyplivl Nikolaos.

A tak se zadívala na sever, dolů z kamenitých, křovinatých svahů na pobřeží. Hluboké modré vody tam něžně olizovaly tenký pás břidličné drtě. Jeden koutek úst se jí na okamžik zvedl v nenávistné akceptaci, když si uvědomila, že Nikolaos měl pravdu. Palcem vytáhla zátku z měchu s vodou, obrátila ho vzhůru nohama a nechala vzácnou vodu vytéct na vyprahlou zlatou zem.

V hlubokém předklonu a aniž by spustila oči z nejbližšího ze čtyř hlídačů před branami, opatrně se vydala dolů na pláž. Tam si zabalila oštěp a luk do naolejované kůže, pověsila si je napříč na záda a vstoupila do silného proudu na mělčině. Když jí voda dosáhla k ňadrům, položila se na ni, natáhla před sebe paže, vykopla nohama a zamířila na západ, podél břehu ke konci poloostrova. O nohy a břicho se jí otíraly řasy a malinké rybky, dokud se nedostala do hlubších míst. Při každém druhém tempu vzhlédla ke břehu nalevo. Po nejbližším hlídači nebyla nikde ani stopa. Najednou začali z hlubin vyskakovat delfíni a švitořit. Na břehu uslyšela křupání bot a zahlédla vršek klobouku s širokou krempou, který se blížil, aby zkontroloval, co se děje. Zhluboka se nadechla a rychle se ponořila pod hladinu. Přes zvlněnou modř sledovala, jak delfíni plavou spolu s ní. Při pohledu ke břehu spatřila holeně hlídače, který vkročil do vody, aby lépe viděl. Když se zadívala vodou nahoru, uviděla zkroucenou siluetu muže a oštěp, který si držel před hrudí. Dál než po kolena však do vody nevstoupil: neviděl nic než hrající si delfíny, a zdál se docela spokojený s tím, že může zůstat stát a vyhřívat se na slunci… zatímco Kassandře došel dech a začaly ji pálit plíce. Jestli se teď vynoří, je mrtvá. Když to ale neudělá, potká ji stejný osud. Na okrajích jejího vidění začaly vybuchovat černé skvrny a z úst jí v gejzíru bublin unikl vyčerpaný dech jako krysy prchající z potápějící se lodě. Snažila se ji sevřít studená ruka paniky, ona ale klidně sundala prst z náustku vzduchem naplněného měchu, zhluboka vdechla, naplnila si plíce a takto oživena plavala dál.

Z dálky pozoroval, jak si dává na čas a zvažuje přístupové cesty ke Kyklopovu brlohu. Nyní sledoval, jak ladně vyplavala na hladinu kousek od konce poloostrova a od severní brány sídla. A také kousek od něj. Zatím dělala čest své pověsti.

„A brzy uvidíme, jestli je tak zručná a smrtící, jak se říká,“ pravil pozorovatel, založil si paže na hrudi a dovolil své tváři, aby se roztáhla v širokém úsměvu.

Kassandra se vyšvihla z vody na rovnou, sluncem vyhřátou skalní římsu. Vydala se nahoru po kamenitém srázu a cestou se schovávala za nízkým křovím. Stačilo asi sto kroků a na slunci skoro uschla. Když se dostala do blízkosti severní zdi sídla, dřepla si za balvan a nakoukla přes něj, aby zkontrolovala dva hlídače u brány. Na sobě měli kožené krunýře a jeden na hlavě červenou čelenku. Jeden držel našikmo před hrudí oštěp, druhý měl za opaskem zastrčenou malou sekyrku. Skrz bránu neviděla v okolí samotné vily žádný pohyb, nikdo nehlídal na střešní terase ani nestál u dveří do vstupní síně. Uvědomila si, že Kyklop vzal většinu svých mužů s sebou. Klíčem byly vnější zdi. Když se jí podaří proklouznout kolem této hlídky… ocitne se uvnitř, kde nikdo nehlídá. Musela se zbavit mužů u brány, jak to ale měla udělat, aniž by upozornila asi tucet dalších, kteří hlídali na ochozech? Těsně vedle ní se ozvalo tiché zašustění a ona se tak vyděsila, že jí srdce málem vyskočilo z úst. „Íkare, u všech bohů!“ zasyčela. Íkaros na ni upřel přimhouřené oči, pak vzlétl. Kassandra se rychle přikrčila, jedním okem však vyhlédla přes balvan a sledovala, jak orel letí k bráně. Hlídači si ho nevšimli, dokud nebyl blízko. A pak orel s plácnutím křídel zrychlil, vystřelil vzhůru přes hlavu jednoho z mužů, napřáhl pařáty a sebral mu červenou čelenku.

„Malákas!“ vyjekl hlídač, chytil se za hlavu a zavyl. Pták pokračoval dál do sídla a dvojice se za ním rozběhla. Několik mužů na zdi se smálo, posmívalo se a celé divadlo sledovalo.

Kassandra se zvedla, a aniž by spustila oči z rozptýlené dvojice, nízko u země a tiše jako kočka vyrazila vpřed. Zrovna proklouzla branou, když dvojice hon za Íkarem vzdala a otočila se zpátky. Jako by ji pěstí zasáhl neviditelný boxer, vrhla se Kassandra vpravo, z dohledu, a přistála ve změti divokého hlodáše rostoucího u zdi, který ji skryl. Zadržela dech v pálících plicích a přes podrost sledovala, jak dva hlídači prošli kolem… a vrátili se zpět na místa u brány. I muži nahoře na zdi se obrátili tvářemi ven. Byla uvnitř a nikdo si jí nevšiml.

S bušícím srdcem se zadívala na vilu. Hlavní vchod ji vábil jako tmavý chřtán a dvojice červených sloupů ho lemovala jako krvavé špičáky. Plížila se pozemkem a schovávala se za vozy, rozházenými sudy, kupami sena a dřevěnými budkami, dokud se nedostala na krátký dostřel šípu. Nohy se jí třásly, připraveny odsprintovat dovnitř. Jen hořká zkušenost ji držela na místě, v podřepu. Dovnitř vůbec nevidím, říkala si. Ve stínech tam může stát tucet Kyklopových mužů. A tak vzhlédla – na střešní terase byly dveře do horního patra. Odplížila se ke stěně budovy obrostlé břečťanem a po šlahounech vyšplhala nahoru. V jednu chvíli uklouzla a nakopla terakotový došek na střeše verandy. Ten praskl, povolil, roztočil se a začal padat. Kassandra se jednou rukou pustila, došek chytila a oddychla si.

Nepozorovaně, zasyčel jí v hlavě Nikolaos. Sparťan musí být hbitý a tichý jako stín.

„Já nejsem Sparťanka, ale vyvrhel,“ zavrčela, aby ten hlas umlčela, pak se přehoupla přes mramorovou balustrádu.

Klenutý průchod do horního patra vily byl stejně tmavý jako hlavní vchod. Zhluboka se nadechla a vplížila se dovnitř. Jednu ruku nechala u násady oštěpu, druhou napřáhla kvůli rovnováze pro případ, že by se musela rychle překulit nebo uskočit před útokem. Přítmí ji na okamžik oslepilo, otáčela proto hlavou ze strany na stranu a cop jí švihal jako bič. V duchu si představila hlídače se sveřepými výrazy, jak se na ni řítí s tasenými stříbřitými čepelemi, aby ji setnuli… a pak se její oči přizpůsobily a ona spatřila pouze tichou, opuštěnou ložnici. Světlé stěny zdobila pestrobarevná freska bitevní scény, v níž jednooký šampión vítězil nad zástupy menších protivníků. Na jednom konci komnaty stála velká postel s přepychovými hedvábnými přikrývkami. Tady nic není, rozhodla se… když se ale otočila, u krbu spatřila podstavec z parského mramoru. Z trofejí na něm vystavených ji zamrazilo do morku kostí.

Byly to tři scvrklé hlavy naražené na dřevěných stojanech, jako by to byly cenné bojové přilby. Kassandra k nim opatrně přistoupila, jako kdyby z nich najednou mohla vyrašit těla a napadnout ji. Ti tři ale byli dávno mrtví. Jeden z nich, muž se špatnými zuby a dlouhými vlasy, zemřel v agónii, pokud se dalo hádat z předsmrtného výrazu, který mu zůstal ve tváři. Dalším byl mladík, kterému uřezali nos, takže mu uprostřed nyní klidného obličeje zbyla jen otrhaná díra. Třetí hlava patřila ženě středního věku, která ustrnula v němém výkřiku. Ústa měla dokořán, jako by křičela: Za tebou!

Vrzalo prkno v podlaze.

Kassandra se rychle otočila, povytáhla oštěp a strach ji bičoval jako ohnivé jazyky.

Nic.

Srdce jí mlátilo do žeber. Copak si ten zvuk jenom představila? Vrátila oštěp zpátky za opasek a znovu střelila pohledem po hlavách. Byla si jistá, že žádná nepatří Skamandriovi. Možná se té lasičce přece jen povedlo ukrást to, pro co přišel, a utéct – že by uprchl na sever a žil si jako boháč? Ta představa ji naplnila falešnou odvahou, a tak se připlížila ke dveřím ložnice s jistou dávkou sebejistoty. Pomalu vystrčila hlavu ven, aby se rozhlédla. Vlevo nic neviděla, vpravo taky ne a přímo před sebou… dva hlídače!

Znovu sáhla po oštěpu, jen aby si uvědomila, že „hlídači“ jsou ve skutečnosti dvě starověké zbroje. Bronzové kyrysy, přilbice a chrániče byly patrně ukradeny z ruiny starého paláce na Ithace. Z přileb visely jako ochablé obličeje pavučiny.

Zamračeně vykročila přes podestu a zahleděla se na dvoje dveře před sebou. Jedny určitě vedly do Kyklopovy pokladnice. Většina lidí na ostrově tvrdila, že na svém zlatě spí, ale tohle byla druhá nejbližší možnost. Opatrně přistoupila ke dveřím nalevo a pomalu zmáčkla kliku. Ozvalo se cvaknutí, dveře povolily a s kvílením se otevřely. Ten zvuk způsobil, že se Kassandřinými útrobami rozběhla tisícovka krys s ledovými tlapkami. Na okamžik zatajila dech… nikdo venku ale nic neslyšel. Ulehčeně nakoukla dovnitř. Nic – jen hladké kamenné stěny, nevymalované a neomítnuté, a obyčejná dřevěná podlaha. Nebyl tu žádný nábytek, tedy kromě otřískané staré skříně u stěny vpravo. Chyběly jí dveře a byla prázdná.

Zamířila vpravo a jemně stiskla kliku druhých dveří. Otevřely se tiše a odhalily jí zlatou vizi. Úzkým průzorem ve stropě pronikal dovnitř prst slunečního svitu. Jeho nazlátlé světlo ozařovalo poletující prach a uloupený poklad: slonovinové truhlice s mincemi a šperky; lavice s navršenými stříbrnými kroužky, cetkami a poháry; polici s kousky toho nejúchvatnějšího lazuritu. Opály, chalcedony, smaragdy, náhrdelník z ametystu. Zdobený válečný luk vykládaný élektrem. A tam vzadu, v místě, kde sluneční svit opět přecházel v tmavý stín, leželo oko. Olízla si suché rty. Bylo umístěno na cedrovém podstavci a obráceno tak, že na ni upíralo zlatou zorničku. Toto byl největší poklad ze všech, cennější než kapsa nebo i pytel plný mincí či drahokamů. Stačilo projít komnatou, kolem ostatních pokladů… a vzít si ho.

Vezmi si ho!

Udělala krok vpřed a zarazila se. Zastavil ji ten nejslabší z vjemů: pach něčeho nepatřičného. Přes vůni kovu a leštidla cítila… smrt, rozklad. Obrátila oči doleva a doprava. Kámen nalevo ode dveří byl zjizvený, jako by do něj kameník vysekal síť děr. Stěna napravo ode dveří byla z cedrového dřeva, ne z kamene. Přimhouřila oči. Dřepla si na paty, zvedla před sebe luk a opatrně ho natáhla přes práh do místnosti. Lehce klepla jeho koncem na první prkno v podlaze uvnitř místnosti.

Ozvalo se zasvištění a cedrové panely vpravo vybuchly pohybem, který zvedl závan větru. Ucukla a přitáhla si luk zpátky k hrudi, neboť vtom kolem dveří něco prolétlo a s kovovým třesknutím a se sprškou jisker to praštilo do kamene nalevo. Zvedla se a zadívala se na tu věc: bylo to lůžko z železných bodců o velikosti dveří, které by ji roztrhalo na kusy, sotva by šlápla na prkno v podlaze. A zadívala se i na ztracenou Skamandriovu mrtvolu, vpletenou do bodců. Zbyla z něj vlastně už jen kostra, jen cáry kůže visící z kostí. Jeden bodec mu projel spánkem, další krkem, několik hrudí a končetinami. „Aspoň to bylo rychlé, Stíne,“ zkonstatovala mdle.

Past se na místě zasekla a zablokovala cestu do pokladnice. Podrážděně couvla, pak uslyšela tlumený rozhovor dvou hlídačů venku. Blížili se k vile.

„Slunce je vysoko. Já se postarám o koně ve stáji, ty zavři vilu,“ řekl jeden druhému. „Pán se večer vrátí a nebude mít radost, když pokoje nebudou dostatečně chladné.“

O chvíli později uslyšela kroky v přízemí a následně bouchání a cvakání zavíraných a zamykaných dveří a oken.

Už nemám čas, uvědomila si Kassandra a dech se jí zrychlil. Musela pryč, ale ne bez oka. Zavřela dveře, aby ukryla sklapnutou past, pak se rozhlédla po horní podestě. Jiná cesta do pokladnice nevedla. Vzpomněla si na průzor ve stropě – možná by mohla vylézt na střechu a spustit se do komnaty tudy? Ne, otvor byl tak malý, že by se jím neprotáhlo ani dítě. Myšlenky se jí rozbíhaly tisíci směry, až se vrátily zpátky k první komnatě. Proč by měl bohatý, mocí posedlý parchant jako Kyklop ve vile prázdný pokoj? uvažovala, zatímco se rozhlížela kolem, aby se ujistila, že všechno ostatní – přinejmenším tady v patře – je ověšeno trofejemi a ozdobami. Vrátila se k otevřeným dveřím do prvního pokoje, vešla do něj a klepala přitom koncem luku do podlahy. Žádné pasti. Uvnitř se otočila ke stěně, kterou komnata sdílela s pokladnicí, a podezřívavě se zadívala na otlučenou skříň bez dveří. Položila na ni z boků ruce, co nejtišeji ji odsunula stranou a zadívala se na dřevěná dvířka, která se za ní ukrývala. Srdce jí poskočilo očekáváním. Stiskla kliku a vplížila se do zlaté komnaty, přitom očekávala, že po ní každou chvíli sekne shůry skrytá čepel nebo se propadne tajnými padacími dveřmi do jámy plné bodců. Nic dalšího se však nestalo. Natáhla se, sebrala obsidiánové oko z podstavce, a když ucítila jeho chladnou tíhu v ruce, poznala, že zaplatí jak její, tak Markovy dluhy. Přesunula se zpátky na podestu a zamířila k ložnici, odkud mohla sešplhat po břečťanu dolů, a hluboko v žaludku jí začalo bublat nadšení. Pak uslyšela povzdychnutí.

„Teď už jenom ložnice a horní patro je hotové,“ zamumlal si pro sebe hlídač přes průzor ve staré kožené přilbě, která mu halila většinu obličeje.

Kassandra se přitiskla se ke stěně ve stínech a sledovala, jak strážce vchází do ložnice, než to mohla udělat ona. Uslyšela třesknutí zavíraných okenic, pak těžké bouchnutí řetězu, kterým je strážce zamkl. Následně muž komnatu opět opustil a zamířil zpátky do přízemí.

Vydala se za ním tiše jako stín, plížila se dolů ze schodů do rytmu jeho kroků, aby zamaskovala ty své, a blížila se spolu s ním k hlavnímu vchodu. Jestli ji tu zamkne… žaludek se jí zkroutil, když si představila čtvrtou hlavu na mramorové římse nahoře.

Pak hlídač upustil klíče. Když se pro ně sehnul, udělala Kassandra další krok. Prkna v podlaze vrzla, hlídač zpozorněl, vyskočil a otočil se. Obličej se mu zkroutil do záštiplného šklebu, vodorovně sekl sekyrou a rozevřel rty, aby křikl na kamarády. Výkřik však nezazněl, protože Kassandra tasila z chrániče malý nůž a hodila. Letěl přesně a zabodl se muži do hrdla. Hlídači vybublala z rány růžová pěna a on zemřel. Kassandra ho chytila, aby ztlumila hluk dopadu těla. Chvíli na muže hleděla, na jeho klíče a oděv, na dveře a na cestu ke svobodě.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Odysea.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.