Myke Cole v nakladatelství

FANTOM Print

Kontrolní bod

Hranice

Průnik *

* Připravujeme

FANTOM Print

2014

Copyright © 2013 by Myke Cole

Cover © Michael Komarck

Translation © Petra Kubašková

ISBN 978-80-7398-589-9 (ePub)

ISBN 978-80-7398-590-5 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Věnováno J. R. R. Tolkienovi, který zasadil semínko, a Garymu Gygaxovi, který je zaléval, dokud nezapustilo kořínky.

Poděkování

Opět se podepisuji pod projekt, u jehož vzniku stála malá armáda lidí. Mezi nimi je (nejen) můj agent Joshua Bilmes (a Jessie Cammack, Eddie Schneider a John Berlyne) a lidi z Ace (Anne Sowards, Jess Wade, Danielle Stockley, Kat Sherbo, Rosanne Romanello, Brady McReynolds, Jodi Rosoff a mnozí další). Rovněž děkuji Michaelovi Komarckovi, Larrymu Rostantovi, Nicku Stohlmanovi, Paulu Jacobsen, Sarah Semark a Priscille Spencer, kteří všichni přispěli k tomu, aby tato kniha spatřila světlo světa. Dík si zaslouží také Joel Beaven, Tamela Viglione a David Fields za to, že ji po mně důkladně četli, a Chris Evans, Robin Hobb, Ann Aguirre, John Hemry (Jack Campbell), Mark Lawrence, Shiloh Walker a Violette Malan za to, že propůjčili své jméno tomu, aby lidi uvěřili, že mou knihu stojí za to koupit. Zvláštní dík patří Mihirovi Wanchoo za rady ohledně hindi, sanskrtu a hinduistické mytologie, a rovněž Viable Paradise VI. Díky taky Drinklings, lidem z Qathra a newyorské veřejné knihovně (kde kniha z velké části vznikala).

Děkuji své rodině, zvláště Madeline a Jasperovi, kteří mi denně udílejí lekce trpělivosti, zapálení a učí mě, že se nemám nechat rozptylovat brouky, kamínky a mizernou britskou televizí.

Díky také Tedovi Arthurovi a Chrisovi Meawadovi, kteří fungovali jako delegáti na mých oblíbených místech v D. C. a pečlivě dohlíželi na to, abych nezapomínal na pití a běhání (nebo běhání a pití?).

Děkuji Pobřežní stráži Spojených států v New Yorku a Výcvikovému centru Cape May (veliteli, kapitánu Williamu Kellymu a jeho zástupci, kapitánu Owenovi Gibbonsi), kteří jsou mi stále skvělým příkladem a bez nichž bych to nikam nedotáhl. Je mi velkou radostí vás následovat.

Na konec si nechávám Petera V. Bretta: bratra, kamaráda, učitele, spolubojovníka. Nic z toho by neexistovalo, kdybys mi neustále nekryl záda a vždycky se neohlížel na mě víc než na sebe. Díky.

Díl první
Lidský rozměr

Byla to vlastně otrava, namouduši. Žádná zaklínadla. Žádné kouzelnické hůlky. Ani klobouk s hvězdami a měsíci. Prostě jsem sršela energií, ukázala a pak to bouchlo. Je na tom něco zábavného?

Katherine Arajarvi

bývalá finská velvyslankyně

reportérům o úspěšném dokončení KKUMD

a zařazení do kovenantu JNO

Kapitola 1
Nastává příliv

Oscar Britton je stíhán pro vraždu několika vojáků a civilistů včetně vlastního otce. Údajně provozuje zapovězená magická umění, s největší pravděpodobností černokněžnictví. Připravoval násilné svržení vlády Spojených států a zneužil tajné informace. KONTAKT: Máte-li jakékoli informace, týkající se tohoto případu, kontaktujte, prosím, nejbližší stanici FBI, případně nejbližší velvyslanectví či konzulát USA, pokud jste mimo hranice Států.

webové stránky FBI: Deset nejhledanějších uprchlíků

Pádí do vody, odkopává hroudy mokrého sněhu, vlny šplouchají přes jeho naleštěné boty.

Jen o kousíček dál v moři se topí jeho lidé: ti, které miluje, a ti, kterým velí. Je tu jeho žena Julie, jeho dcery Kelly a Sarah. Je tu i četařka Pinchotová, která mu poslední tři roky vařila kávu a předávala vzkazy. Kromě nich jsou tu tisíce mužů a žen, jimž zajišťuje plat a střechu nad hlavou. Jsou ozbrojení, kašlou slanou vodu. Zelená barva chaluh se mísí s promočenou zelení jejich uniforem.

Oceán už mu sahá po pás. Ignoruje to. Nemůže je všechny zachránit, ale možná může na jednoho z nich dosáhnout. Kelly křičí, Schwartzova hlava zmizí pod vodou.

Voda je ledová, už mu sahá po prsa, po krk. Zuřivě mává pažemi, ale nedaří se mu k nikomu z nich přiblížit. Proud je silnější než on; pachtí se vpřed, jako by se prodíral hustým sirupem.

Pinchotová se krátce vynořila a vykašlávala vodu. Na hlavě jí tančili krabi. Opět zmizela pod hladinou.

Bookbinder se snaží plavat, hruď a paže ho už bolí, jak zabírá. „Julie! Vydrž, broučku! Sarah! Táta už jde!“

Ale to už se nad ním zavřela voda. Tak rychle se vrhl do oceánu a vyčerpal se, že mu teď došel kyslík, potřebuje se nadechnout.

Místo toho vdechne mořskou vodu. Světlo z hladiny zhaslo. Už je moc daleko, moc hluboko.

Plíce selhávají, plní se slanou vodou. Klesá na dno oceánu.

Topí se. Topí. Všechny je zklamal.

Plukovník Alan Bookbinder se s úlekem probudil a byla mu hrozná zima. Odkopal si deku, na těle mu zasychal ledový pot. Julie vedle něj něco zamumlala. Její tělo bylo stále štíhlé, i když lehce zpohodlnělé, jak to už u žen ve středním věku bývá, přesto bylo pořád krásné.

„Byl to jen sen,“ zašeptal. Spíš zasípal. Nemohl dýchat.

Sen, nebo ne, měl pořád pocit, že se topí.

Vyskočil z postele a rukama se chytil za prsa. Jako by se mu zúžily žíly a nemohly teď pojmout jeho rozbouřenou krev. Začal chodit v kruhu u dolní části postele a jeho panika narůstala. Není to infarkt? Minulý měsíc byl na preventivní prohlídce a doktor nic nenašel. Žádné brnění v koncových částech těla, vidění měl jasné. Necítil malátnost ani slabost.

Jen měl pocit, že je… pod vodou. Panika dosahovala vrcholu.

Nemůžu dýchat, nemůžu dýchat!

„Dost,“ řekl nahlas. „Prober se.“

Otevřel ústa, nabral vzduch do plic a hned ucítil, jak se mu s přívalem kyslíku točí hlava. Teď se mu dýchalo docela dobře.

Rozhlédl se po pokoji. Nad nočním stolkem visela jeho důstojnická šavle, dosud nepoužitá. V obrazovce televizoru se odráželo měsíční světlo. Julie sáhla na jeho půlku postele a ukradla mu polštář. Harvey, jejich stařičký, tlustý bígl, ležel u postele. Zvedl rozespale hlavu, uviděl, že je páníček vzhůru, a radostně uhodil ocasem o podlahu, než opět ulehl.

Všechno bylo tak, jak mělo být. Ale pocit tonutí neustával.

Tohle je směšné, pomyslel si. Přece nebudeš vzhůru další dvě hodiny. Normální reakce je zase usnout.

Choval by se normálně, kdyby se tak cítil. Udělal krok k posteli a bolestivě se uhodil do holeně. Zaklel, Harvey radostně vyštěkl a Julii to probudilo.

„Ach, broučku, promiň,“ řekl.

„To je dobré,“ pravila a protřela si oči. „Jsi v pořádku?“

„Jo, jsem. Měl jsem zlý sen a… myslím, že na mě něco leze. Necítím se ve své kůži.“

„Neběháš na záchod? Víš, jak někdy…“

„Ne, broučku, tím to není.“

„Je to zlé? Nemám ti…“

„Ne, ne, drahoušku. Zítra to proberu s doktorem.“

Julie ulehla zpátky na polštáře a roztáhla paže. „Pojď si lehnout. Brouček potřebuje pomazlit.“

Bookbinder se usmál. Přibrala pár liber. Neustále mluvila o jeho trávení.

Ale brouček potřeboval pomazlit a on broučka velmi, velmi miloval.

Přitulil se k jejímu krku a políbil ji na ušní lalůčky. Spokojeně zavrněla a usnula mu v náručí.

Ale příliv ho neopustil a on se dál topil a zíral do tmy, dokud nezazvonil budík.

Kelly a Sarah se hašteřily u snídaně, jak to sestry dovedou. Harvey seděl pod stolem a dychtivě čekal, co mu spadne. Kelly naštvaně pohodila tmavými loknami a ukázala na mladší sestru: „Tati! Sarah mi snědla ty dobré cereálie!“

Bookbinder zíral do novin, ale nečetl; v uších mu stále duněl příliv.

„Neotravuj tatínka, Kel,“ řekla Julie a postavila před ni další krabici. „Má před sebou těžký den.“

„Ale já nechci pšeničné polštářky!“ odmlouvala Kelly.

Bookbinder odložil noviny a objal dceru, která se odtáhla a nakrčila nos. „Pšeničné polštářky tě milujou a já taky,“ řekl. „A slibuju, že cestou domů vezmu tvoje oblíbené cereálie.“

Cesta do práce byla úmorná, pocit tonutí činil dopravní zácpu ještě nesnesitelnější než obvykle. I když měl VIP parkování, přes severní parkoviště před Pentagonem to byl dlouhý kus pěšky. Přidal se k ostatním vojákům, kteří mířili ke vchodu. Hodnostně ho převyšovali jen generálové, takže ho po dvaceti stopách už bolela ruka od toho, jak na oplátku salutoval.

Prošel spletitými chodbami plnými historických výstavek oslavujících vojenské hrdiny. Jediným měřítkem hrdinství v armádě byla doba strávená za spouští zbraně. Ani si nepamatoval, kdy naposled střílel, a za říznutí papírem se metály nedávaly.

Zastavil se u centrálního altánku, který se krčil uprostřed zeleně v srdci betonového bludiště. Uvnitř byla kantýna, kde se to hemžilo uniformovaným personálem, civilními zaměstnanci v perfektních oblecích a taky žoldáky. Bookbinder si vystál frontu na ranní kávu, pak se začal prodírat tlačenicí zpátky ven.

„Až po vás, pane,“ řekl námořní poručík. Zaváhal při posledním slově, očima pátral na Bookbinderově hrudi po něčem, čeho by si mohl považovat. Žádný odznak pěchoty. Žádné expediční medaile. Ani křidélka parašutistů. Bookbinder byl úředník s vysokou šarží a jeho uniforma toho byla důkazem. Byli vojáci a vojáci, a bylo jasné, do které kategorie tenhle nadporučík patří. Bookbinder mohl naopak vyčíst z jeho stužek, do které kategorie patří on: pozemní boj, medaile z válečného tažení na Somálský poloostrov. Byl to však stále nižší důstojník, a tak musel Bookbinderovi prokazovat úctu. Činil tak ale co nejchladněji a zasalutoval tak odměřeně, až se mu zatřásla ruka.

Bookbinder se vydal do své kanceláře a prošel dveřmi s nápisem ZÁSOBOVACÍ ÚSTŘEDÍ v pentagonském křídle E. Četařka Pinchotová ho pozdravila mávnutím od stolu hned za dveřmi kanceláře. Vypadala, že se do své precizní uniformy vejde jen tak tak. Bookbinder se zarazil, vzpomněl si, jak ji viděl ve snu: topící se v ledovém oceánu.

„Ach,“ zamračila se, když si všimla šálku kávy v jeho ruce. „Právě jsem vám udělala velký hrnek.“

„No, i tak mi přijde vhod, pardon. Mimochodem – dobré ráno.“

Pokrčila rameny. „Dobré ráno, pane. Vše v pořádku?“

Kývl. „Jo, jsem jen trochu mimo. Byla byste tak laskavá a podívala se, jak dnes doktor ordinuje? Domluvte mi návštěvu pod svým jménem a hodností. Nechci předbíhat lidi jen proto, že jsem plukovník.“

„Provedu, pane. Když už mluvíme o doktorech…“

„Poslala jste mi to zproštění z testů tělesné hmotnosti?“

Četařka Pinchotová kývla. „Máte to v poště.“

„Podepíšu to, ale opravdu naposledy. Měla byste už vážně začít cvičit.“ Shlédl na své ploché břicho, za něž nevděčil ani tak poctivému cvičení jako spíš genetice a taky tomu, že nebyl žádný velký jedlík.

„No jo, pane. Určitě začnu.“ Nezačne, stejně jako nezačala minule, i když už ji dvakrát varoval. Měl ji prostě rozkazem poslat na hubnoucí program. Jen nadával a nadával, ale hluboko uvnitř věděl, že Pinchotová vycítila, že to nikdy neudělá. Nosil sice důstojnickou uniformu s důstojnickými stříbrnými orly na ramenou, ale v srdci důstojníkem nebyl.

Bookbinder vzdychl, šel do své kanceláře a zavřel za sebou dveře. Z kanceláře dýchala strojenost a důstojnost od tmavého třešňového nábytku až po stěny, zcela pokryté předměty, zachycujícími dlouhou a věhlasnou historii; plakety, složené vlajky, pamětní mince, trofeje. Zarámované plakáty, zachycující slavnostní okamžiky. V jednom rohu Washington, přijímající Cornwallisovu kapitulaci. Na protější stěně Kontinentální kongres podepisuje zakládací listinu armády. Nikde žádné obrázky z bitev.

Usadil se do koženého velitelského křesla a probudil počítač ze spánkového modu. Monitory s děleným obrazem byly snad až přehnaně velké, ale pomáhaly mu sledovat obrovské tabulkové procesory, které byly jeho pracovní rutinou. Včera večer odešel přesně v sedm. Od té doby se mu nahromadily tři stovky emailů.

Vzdychl si, stále nemilosrdně bombardován proudem.

Zazvonil telefon.

Zvedl ho. „Personální, velicí důstojník. Jak vám mohu pomoci, prosím?“

Následovala krátká pauza, během níž volající vypnul reproduktor na svém telefonu. „Plukovník Bookbinder, pane? Tady HS2 Wainwright, kancelář podplukovníka Thompsona. Jestli se máte čas u nás zastavit, můžete. Někdo právě zrušil návštěvu.“

Doktorově asistentce trvalo přesně tři minuty, než ho přijala. Nikdo nic nezrušil. Pinchotová se neobjednala pod svým jménem, jak jí to přikázal. Kdo ví, který nebohý voják s daleko naléhavějším problémem byl právě přeskočen, aby vyhověli velkému plukovníkovi. Ale protože na něj pořád dorážel pocit, že se topí, byl vděčný, že se může nechat vyšetřit.

Bookbinder si promasíroval spánky a vstal. Prošel kanceláří asistentky a poklepal Pinchotové na rameno: „Vezmou mě hned,“ řekl a mínil to jako pokárání, že se nedržela jeho instrukcí.

Dál si něco ťukala na klávesnici a ignorovala ho. „To je skvělé, pane. Vyřídím vaše hovory.“

Cesta do ordinace podplukovníka Thompsona trvala déle, než očekával. Výtah se opravoval a ve dvou obvyklých průchodech se motali stavební dělníci na šlapacích kárách a natahovali kabely. Prošel kolem plochých monitorů, věnujících se rizikům nepovoleného užívání magie. Hladké elektronické tabule zobrazovaly pochmurné digitální fotografie Samotářů, kteří se samovznítili a z jejichž ohořelých ostatků skoro nebylo poznat, že jsou lidské. Následovala tabule s deseti nejhledanějšími zločinci. Na špici stále zůstával Oscar Britton.

Bookbinder vešel k doktorovi Thompsonovi a strnul, když se polovina čekárny postavila do pozoru. „Dobré ráno, pane,“ řekli sborově.

„Dobré ráno vespolek. Posaďte se, prosím. Tohle není nutné.“

„Dobré ráno, plukovníku. Doktor Thompson vás již očekává,“ řekl mladý zřízenec v modré uniformě.

Bookbinder vrhl na ostatní pacienty omluvný pohled. Mnoho z nich se zatvářilo podrážděně, protože budou muset čekat déle; jakmile nějaký papaláš něco potřebuje, všichni kolem něj skáčou.

Nedalo se s tím však nic dělat. Příliv neustával a doktor čekal.

Bookbinder seděl v ordinaci několik minut, než se Thopmson objevil.

„Dobré ráno, pane!“ řekl doktor a energicky mu potřásl rukou. Thompson měl knírek a krk jako býk. Jediná věc, z níž se dalo poznat, že je voják, byly stříbrné dubové lístky a zlatá Hermova hůl, připnutá k bílému lékařskému plášti. „Zdálo se, že vaše asistentka má o vás starosti. Je všechno v pořádku?“

„Připadám si směšně,“ spustil Bookbinder, „opravdu se mnou nic moc není.“

„Popište to.“

„Je to, jako bych se topil. Nemůžu dýchat. Tedy, vlastně můžu.“ Ukázal to názorně. Roztáhl paže a z plných plic nabral vzduch. „Je to prostě, jako… bych byl pod vodou. Nemůžu se toho zbavit.“

Thompson si přejel propiskou po knírku. „Kdy to začalo?“

„Včera v noci. Měl jsem noční můru.“

„Zhoršuje se to, když si lehnete? Dělá vám potíže vyjít schody?“

Bookbinder zakroutil hlavou. „Je to trvalý stav. Pořád stejný.“

„Nezačal jste kouřit?“

Bookbinder se zamračil. „Dovolte, doktore?“

„No tak dobře, podívám se na vás.“

To dívání trvalo celý den. Když Thompson nezjistil žádné výkyvy krevního tlaku, šel na něj se stetoskopem, ovšem výsledek byl stejný. Posvítil mu do očí, vyšetřil nos a uši, vzal krev. Bookbinder se snažil po hodině odejít, měl starosti o muže, kteří marnili čas v čekárně, ale Thompson určitě nemocného plukovníka jen tak nepropustí, dokud se dokonale neujistí, že je vše v pořádku.

Pak začaly velké testy. Rentgen hrudníku, CT, EKG.

Na konci dne seděl Bookbinder vyčerpaný, v modrém županu, pod nímž neměl nic, a na hubeném zadku ho studil ocelový vyšetřovací stůl. Thompson vešel a kroutil hlavou.

„Nic?“ zeptal se Bookbinder.

Thompson pokrčil rameny. „Nic. Ještě musíme počkat na výsledky z laboratoře, ale nečekám, že by něco odhalily.“

Jenže ten proud tu byl. Bookbinder lapal po dechu, pocit, že se topí, ho teď zahlcoval více než předtím. „Ježíši, doktore, co se to se mnou děje?“

„Mám na to ukázat prstem? Máte záchvat paniky.“

Bookbinder povytáhl obočí. „To je směšné. Je mi čtyřicet pět. Nikdy v životě jsem záchvat paniky neměl.“

Thompson pokrčil rameny. „No, po fyzické stránce vám nic není, pane. A úzkost si nevybírá podle věku. Říkal jste, že to přišlo hned po noční můře, je to tak?“

Bookbinder kývl.

„To musela být ale pořádná noční můra,“ pravil Thompson.

Bookbinder se otřásl. „To tedy ano.“

„Tedy, podívejte se. Být vámi, vezmu si na zbytek dne volno.“ Podal Bookbinderovi malý plastový sáček bílých pilulek. Tohle je generikum podobné jako zolpiden. Pomůže vám to usnout. Teď se najíte, zajdete si na malou a jednu spolknete. Běžte si rovnou lehnout, neodkládejte to. Ráno mi zavoláte a dáte mi vědět, jak se cítíte.“

Záchvat paniky. Užíral se tou myšlenkou. Vždyť má být velitel. To nejde dohromady s panickými záchvaty.

„Doktore, mohli bychom…“

„Necháme si to pro sebe,“ přerušil ho Thompson soucitným hlasem. „Nejste první šarže, kterou tady mám s tímhle problémem, pane. Ale někdy bývá pod svícnem největší tma. Zkuste toho občas využít. Prostě mi zítra zavolejte.“

Doktor se zastavil ve dveřích. „Ještě jedna věc, pane.“

Bookbinder si natáhl kalhoty a zapnul je. „Jaká?“

„Ale je to opravdu hloupé.“

„O co jde?“ Bookbinder byl unavený, hladový a podrážděný z toho, že tady promarnil celý pracovní den.

„Tedy, musím vás požádat, abyste se ohlásil u JNO.“

Bookbinderovi spadla čelist. „Myslíte, že jsem Napojený?“

„Jde jen o to, že některé z vašich symptomů se podobají novému Projevení. Oficiální postup je, že se to nahlásí, ale není důvod, proč byste to nemohl udělat sám. Bez obav, nejste Napojený. Nevykazujete žádnou magickou moc, což se děje pouze u částečně Napojených, ale ti nemají tak silné vjemy, jaké popisujete vy. Spousta z nich ani neví, že jsou Napojení, dokud někdo jiný nezachytí jejich proud.“

„Věřte mi, tohle je extra silné,“ řekl Bookbinder. „Skoro se nemůžu soustředit na nic jiného.“

„Já vím,“ řekl Thompson. „Proto jsem si také jistý, že nejste Napojený, ale stejně se musíte ohlásit u styčného důstojníka JNO. Trvá jim jen chvíli, než pošlou Jasnovidce. Znovu říkám: nedělejte si starosti. I kdybyste byl Napojený, Neprojevilo se u vás žádné umění, což znamená, že jste jen částečně Napojený a nikoho doopravdy neohrožujete.“

Bookbinder si natáhl košili a kývl. „Dobře, doktore. Díky.“

Thompson přikývl, zasalutoval a nechal ho samotného v mocném přílivu, který najednou budil nenávist, když měl své potenciální jméno.

Magie, pomyslel si Bookbinder. Myslel na svůj dům v Arlingtonu, svou ženu a děti, na výslužbu, do níž měl odejít za pár let. Pak si chtěl najít nějakou nenáročnou práci v zásobování armády, měl by tak spolu s výsluhou dva příjmy a hladce by zabezpečil Julii i děvčata. Pak golf, v létě cestování v karavanu po národních parcích a dlouhé víkendy na pobřeží. Možná vnoučata, když bude mít štěstí.

Magie do toho scénáře jaksi nezapadala. Společnost odvrhne i ty, kteří se nestanou Samotáři.

Tak se přece seber, řekl si v duchu. Je to jedno procento z toho jednoho procenta, které se Napojí. Jak říkal doktor: záchvat paniky.

Najednou se přistihl, že doufá, že měl doktor pravdu.

Cestou domů vytočil číslo styčného důstojníka JNO na svém telefonu na palubní desce.

Hlas, který se ozval, byl drsný a nepříjemný. „JNO. Talon.“

Bookbinder se zarazil. Tohle nebylo podle etikety telefonování. Pak si uvědomil, že u JNO to nechodí stejně jako u velké armády.

„Zdravím. Tady plukovník Alan Bookbinder, jsem velitel zásobovacího ústředí.“

„Jistě, pane.“ Hlas už zněl přátelštěji, nejspíš v reakci na jeho hodnost. „Jak vám mohu pomoci?“

„Cítím se směšně, že vám vůbec volám, ale poslední dobou se cítím opravdu divně a doktor nic nezjistil. Ale řekl mi, že se mám ohlásit vám.“

„M-hm,“ řekl Talon.

„Takže,“ pokračoval Bookbinder, aby vyplnil nepříjemné ticho, které následovalo, „se hlásím.“

„Pocit, že se topíte?“ zeptal se Talon. „Jako byste se brodil prostředkem řeky, která protéká skrz vás?“

V Bookbinderových vnitřnostech se začal rozlézat chlad a šířil se nahoru po zádech. Proud zesílil.

„Ano… to je přesné,“ zaskřehotal.

Talon nereagoval na změnu jeho hlasu. „Máte noční můry, pane? Nebo opravdu živý sen těsně předtím, než vás přepadne ten pocit?“

Bookbinder kýval do sluchátka, než si vzpomněl, že ho Talon nevidí. Auto za ním troubilo a on si všiml, že jede krokem. Hodil blinkr a zastavil u krajnice.

„Ano,“ řekl znovu.

„Ale očividně jste se Neprojevil, jinak byste mě navštívil osobně a nevolal mi,“ pronesl Talon klidným hlasem.

„Ano,“ pravil Bookbinder a začal podléhat panice. „Myslíte… ach, panebože, myslíte, že bych mohl být Napojený?“

Talon se na druhém konci linky uchechtl. „Kristepane, nejste Napojený. Kdybyste byl skutečně dostatečně Napojený a cítil tok magie, už byste se Projevil. Kdybyste byl částečně Napojený, pravděpodobně byste necítil vůbec nic. A kdybyste čirou náhodou byl skutečně částečně Napojený, nejste žádnou hrozbou pro sebe ani pro jiné.“

„Ale… věděl jste o té noční můře…“

„To je běžný symptom, ale vždycky to tak neprobíhá. Já jsem se Projevil uprostřed odpoledne, když jsem se sprchoval. To je v pořádku, pane. Mám vám poslat Jasnovidce, abych se podíval, jestli zachytí proud? Nebo bych mohl sám…“

Paniku vystřídala úleva. „Ne, ne, to je dobré. Bože, připadám si jako blázen. Zastavím se zítra ráno. Jen mě, prosím, nechte přes noc trochu vyspat. Uvidím, jak se budu cítit ráno.“

Talon se znovu zasmál. „Rozumím, pane. Jsem v práci obvykle od sedmi ráno, jsme…“

„V pátém patře, křídlo A, já vím.“ Nedalo se to přehlédnout na všech těch plakátech, vyzývajících lidi, kteří mají u sebe podezření na Napojení, aby se ohlásili. „Dobře, uvidíme se zítra.“

Vidíš? Idiote jeden. Jasně že nejsi Napojený. Bublalo to v něm úlevou i pocitem trapnosti. Cítil, jak proud sílí, jako by mu odpovídal. Sakra, to je ale divné. No jo, zkrátka záchvat paniky. Půjde teď domů, dá si ty prášky a prospí se.

Nejdřív však musí dodržet slib, který dal Kelly.

Zajel na parkoviště u smíšeného zboží a proběhl dveřmi. Zastavil se a pátral očima po cedulích, houpajících se nad regály, a hledal snídaňové cereálie. Uviděl řadu fialových krabic, vykukujících z jedné kovové police, a vydal se k nim.

A hned se zase zastavil.

Proud, v němž tonul, se najednou překřížil s jiným, silnějším, neznámým. Odtrhl oči od krabic s cereáliemi a neomylně zamířil ke zdroji proudu.

Mladý chlapec, nanejvýš šestnáctiletý, stál na konci uličky. Roztrhané modré džíny, které mu plandaly přes ošmajdané tenisky. Většinu jeho rysů maskovala černá mikina s kapucí, nikoli však jeho oči, ty měl vyvalené strachy a upíral je na Bookbinderovu uniformu.

Bookbinder opět pocítil nevolnost v útrobách, sladká úleva byla ta tam. On taky cítí můj proud.

Záchvaty paniky přece takové propojení neumožňují.

To umí jen magie.

Kluk strhnul regál, a mezi něj a Bookbindera se vysypala lavina krabic s cereáliemi.

Pak se otočil a utíkal.

Bookbinder za ním.

Kapitola 2
Nejsi tím, čím jsi býval

Dánské Hekseri1 Corps změnily taktiku. Rozpoznaly v Rusku hlavní hrozbu a pochopily, že manipulace s počasím je jediný způsob, jak porazit nepřítele s početní a finanční přesilou. Každý dánský Trollmann se zaměřuje především na ovlivňování vzdušných a námořních drah a jejich aeromanti jsou nejlepší na světě. Toto jednostranné zaměření změnilo v posledním desetiletí rovnováhu sil v Severní Evropě.

Avery Whitingová

Velké znovuprobuzení a obnova rovnováhy sil v postmoderním světě

Bookbinder přeskočil hromadu krabic s cereáliemi. Špatně dopadl a podjela mu noha v polobotkách s kluzkými podrážkami, takže sebou plácl na bok. Kluk proběhl uličkou a řítil se k východu.

„Počkej!“ volal za ním Bookbinder a sbíral se ze země. „Já ti nic neudělám! Nechci tě…“ Nechci co? zeptal se sám sebe. Proč ho honím?

Musím vědět, odpověděl si, jestli jsem jako on.

Otočil se, prodral se zmačkanými krabicemi a uháněl za klukem ven z obchodu a ignoroval prodavače, který vyhrožoval, že zavolá policii.

„Hej, kluku! Zastav! Já…“ volal Bookbinder. Kluk mával rukama, kapuce mu sklouzla z hlavy a odhalila rozcuchané černé vlasy. Zahnul za roh obchodu a běžel ulicí, porazil popelnice.

Bookbinder ho pronásledoval, byl najednou ve skvělé formě, hladce přeskakoval překážky. Východ blokoval drátěný plot s ostnatým drátem nahoře, ale kluk na něj vyskočil. Zachytil se rukávem do ostnatého drátu, a jak se snažil vymotat, bylo to horší a horší. Ohlédl se přes rameno na Bookbindera, oči měl rozšířené, skoro slepé, jako vystrašené zvíře.

Bookbinder zpomalil a udržoval si rozestup. „Chlapče, to je dobré. Jen s tebou chci mluvit. Nejsem z JNO.“

Kluk se dál škrábal nahoru. Na tváři a paži začaly být vidět krvavé šrámy.

„Ježíši! Přestaň dělat kraviny!“ Bookbinder jemně zatahal kluka za kotník. „Ublížíš si.“

Bookbinder cítil, jak klukův proud zmateně pulzuje proti jeho. Kde Bookbinderův byl jako stabilní průtok, ten druhý proud byl divoký, stále gradoval.

„Jdi do prdele!“ vykřikl kluk. „Já nikam nejdu!“

„Nikdo tě nikam nebere. Nejsem z JNO.“

Kluk se zarazil a ve tváři mu svitla naděje, pak se chvíli soustředil a zatvářil se nepřátelsky: „Kecy! Cejtím tě! Ty Napojenej chcípáku!“

Bookbinderovi se vrátil nepříjemný pocit, jako když mluvil s Talonem. Víš, co jsi chtěl vědět, tak padej odsud.

„Moment,“ řekl Bookbinder. „Jak víš, že jsem Napojený?“ Ty víš dobře, jak to ví.

Kluk vyprostil rukáv z ostnů a spadl na zem pár stop od Bookbindera. Ten slyšel na konci uličky křik. Chlapec se podíval přes Bookbinderovo rameno a vykulil oči hrůzou. Ukázal rukou na plukovníkovu hruď.

„Umím to kontrolovat, tak bacha, sráči! Usmažím tě!“

Bookbinder cítil divoké víření jeho proudu a věděl, že kluk lže. „To je dobré, synu. Neudělej žádnou hloupost, nikdo ti nechce ublížit.“

„Odpal!“ Chlapcův proud rapidně zesílil. „Prostě odpal!“

Bookbinder o pár kroků couvnul. Kluk se zamračil, zatnul zuby a jeho proud opět vygradoval. Chytil se rukama za hlavu a zakvílel.

Pak se předklonil a jeho proud byl nyní tak silný, že ochromil Bookbinderovy smysly. Plukovník se vrhl vpřed a natahoval se k chlapci. „To je dobré! Uklidni se! Budeš v pořádku!“

„Ach, Ježíši Kriste,“ řekl někdo za Bookbinderem, „ten kluk se vznítí! Utečte!“

Ale Bookbinder neutekl. Klekl si před chlapce, položil mu ruce na ramena a snažil se ho uklidnit. „Poslouchej mě, synu. Soustřeď se na můj hlas. Soustřeď se. Přemůžeš to. Jen se musíš uklidnit.“

Kluk trhal hlavou ze strany na stranu, z kůže se mu kouřilo a zpod košile vycházely obláčky šedivé páry. Začaly mu doutnat vlasy, pak se rozhořely. Řval.

Zvrátil hlavu nazad. Oči mu vylezly z důlků, potom se proměnily v obláčky kouře a z jeho hlavy vyšlehly plameny. Kůže mu zčernala, kroutila se, odlupovala se z hlavy. Bookbinder lezl pryč po rukou, obočí ožehnuté, a kluk se kroutil na zemi a jasně hořel.

Bookbinder vstal a lapal po dechu. Oprášil si automatickým pohybem uniformu, ruce dělaly bezděčné pohyby a jeho mysl se potýkala s tím, co se před ním odehrávalo.

Kluk ležel na zemi jako doutnající troska a bylo těžké si představit, že byl kdy živý.

Tohle je magie. To je ve mně.

Otočil se, ale ulička byla prázdná; všichni přihlížející utekli, aby se nemuseli dívat na chlapcova smrtelná muka.

Rozběhl se a pach seškvařeného masa i dozvuky křiku v uších ho hnaly do auta.

Talon zvedl telefon na první zazvonění. „Stoprocentně jsem Napojený,“ řekl Bookbinder. „Cítím proud.“

Talon zněl rozhořčeně. „Pane, o tomhle jsme se přece bavili…“

„Ne! Potkal jsem jednoho kluka! Právě se sám usmažil! Jsem před samoobsluhou a …“

Talon začal mluvit rozhodným tónem. „Pane, uklidněte se a poslouchejte mě. Potřebuju, abyste mluvil velmi jasně. Říkáte, že jste se setkal s Napojeným jedincem a že se samovznítil?“

„Ano! Přímo přede mnou! Je to minuta!“

„Je tam policie?“

„Ještě ne, ale viděli to nějací lidé, jsem si jistý, že zavolají policii.“

„Pane, potřebuju, abyste se odtamtud hned dostal pryč. Víte, kde je AKPO?“

„Kde je… co?“

„Atletický klub pentagonských důstojníků. Pod ním je nákladiště. Postarám se o to, aby ho vyklidili. Hned tam jeďte, jasné? Nepřekračujte rychlost. Ať vás nezastaví policie. Snažte se absolutně nepřijít do styku s policií.“

Bookbinderovi se scvrkl žaludek, zároveň však pocítil úlevu, když měl nějaké rozkazy, které mohl uposlechnout. „Provedu.“

„Dobře, teď mi udejte přesnou adresu. Jak se jmenuje ten obchod, u kterého jste?“

Když mu to Bookbinder řekl, Talon se zeptal: „Takže proč jste si tak jistý, že jste Napojený? Projevil jste se?“

„Ne, ale cítil jsem to,“ řekl Bookbinder, nastartoval auto a mířil zpátky do Pentagonu. „A ten kluk to cítil taky. Říkal, že to poznává.“

„O tom silně pochybuji, ale opatrnosti není nikdy nazbyt. Ať jste tu co nejrychleji, pane. Držte se dál od jiných lidí. Nejezděte domů. S nikým nemluvte. Jasné?“

„Dobře. Brzy na shledanou.“ Bookbindera samotného překvapilo, jak je klidný. Zařadil se zpátky do provozu a vydal se na cestu zpět do Pentagonu. Trýznivá nejistota byla pryč. Ta věc v jeho nitru měla jméno. Úřady to mají pod kontrolou, odvedou ho a…

…odvedou ho.

Proud sílil současně s jeho vzrůstající panikou. Co když ho vsadí do vězení? Nebo na něm budou dělat testy? Bookbinder si myslel, že protože se sám nahlásil, nebude potrestán, ale nevěděl to úplně jistě. Co když ho dají do izolace? Co když svou ženu a děti uvidí až za mnoho let?

Talon mu říkal, aby jel rovnou, k nikomu se nepřibližoval.

Bookbinder však bezděčně otočil auto, šlápl na plyn a jel domů.

Zastavil se před dveřmi svého domu, upravil si ještě jednou uniformu a setřel si z tváří slzy paniky. Uvnitř jsou jeho žena a děti. Musí být silný kvůli nim. Protože tohle je možná naposledy, kdy je vidíš. Bookbinder věděl, co se stává se Samotáři. Neexistuje způsob, jak by mohl utéci.

Chvíli se díval na úhledně zastřižený trávník, nezmuchlanou americkou vlajku, třepotající se ve stojanu u zárubně dveří.

Zhluboka se nadechl a vešel do dveří.

Julie stála u stolu a vybalovala nákup s jídlem.

„Ahoj, miláčku.“ V hlase měl nezaměnitelný třes. Julie se na něj starostlivě podívala s očima rozšířenýma.

Položila mu ruce na tváře. „Ach, zlato! Co se ti stalo?“

Vyhrkly mu slzy. Zhroutil se jí do náručí a proklínal své slabošství.

„Alane!“ Přenesl na ni svou paniku. Slyšel jí to na hlase. „Alane, copak je?“

„Ach, broučku,“ vzlykal. „Je mi to líto, nechtěl jsem, aby se tohle stalo.“

Cítil na rameni, jak Julie polkla. Když znovu promluvila, její hlas byl klidný, ovládala se lépe než on. Odstrčila ho a zahleděla se mu do očí. „Alane, děsíš mě. Potřebuju, aby ses uklidnil a řekl mi, co se děje. Co jsi nechtěl, aby se stalo?“

„Jsem Napojený. Mrzí mě to, drahoušku. Nechtěl jsem…“

„Napojený?“ usmála se Julie. „Ach bože, Alane, nejsi Napojený!“

„Jsem, zlato, opravdu jsem. Cítím to.“

„Alane.“ Zasmála se a políbila ho na čelo. „Co to do tebe vjelo? Vyděsil jsi mě k smrti!“

„Viděl jsem umírat jednoho kluka, usmažil se. Cítil jsem jeho… jeho magii. Ve mně je taky.“

„To myslíš vážně? Kde? Kdy?“

„Před chvilkou, zastavil jsem se pro cereálie pro Kel… ani jsem je nedovezl. Mrzí mě to.“

„To je dobré,“ řekla. „Pověz mi, co se stalo. Zavolal jsi policii?“

„Ne, zavolal jsem JNO.“

Odtáhla se od něj, bledá v obličeji. „JNO?“

Bookbinder zkroušeně kývl. „Řekli mi, že mám přijet. Ani tady nemám být. Musel jsem tě vidět.“

Pevně přikývla s odhodláním, které jemu samotnému chybělo. „Udělal jsi správně. Když se hned nahlásíš, nemůžeš se dostat do potíží.“

Snažil se ji znovu obejmout, ale bránila se. „Drahoušku, měl bys hned jet k nim. Když jim všechno řekneš a necháš se prohlédnout, pak už se nedostaneš do žádných potíží a můžeš se vrátit domů.“

„Jestli jsem Napojený, tak ne! Co když si mě tam nechají na testy?“

Dotkla se jeho lokte. „Srdíčko, já nejsem odborník, ale Neprojevuje… se na tobě žádná magie. Když jsou lidi Napojení, ukáže se to.“

„Julie, mluvím vážně. Cítím to. Mám magický… puls, jako by skrze mě protékala řeka.“

Julie si dala ruce v bok. „Věřím, že něco cítíš, ale dneska ráno ti přece nebylo dobře, pamatuješ? Šel jsi v práci k doktorovi?“

„Řekl, že mám záchvat paniky.“

„No? Možná je to tak. Přece si kvůli něčemu takovému nechceš zadělat na potíže u JNO. Tak přestaň vyvádět a jeď tam.“

Bookbinder kývl, ale nepohnul se.

„Ten kluk… doufám, že jsi…“ spustila Julie.

„Neměl jsem s tím nic společného. Jen jsem… cítili jsme vzájemně svou magii, pak se samovznítil.“

„Ach bože,“ řekla Julie. Znovu ho objala a políbila na čelo. „Jeď hned. Když pojedeš hned, tak ani nezjistí, že jsi tady byl.“

Děti se skoro jako na zavolanou objevily nahoře na schodech. „Tati?“

Klekl si, natáhl ruce a ony se k němu rozběhly. Zvedl je a pevně objal, zuřivě je líbal na hlavičky. „Tati! Au! Mačkáš mě!“ vypískla Kelly.

„To je dobré, srdíčko,“ řekla Julie. „Taťka je jen vystrašený.“

„Já tě zachráním, tati,“ řekla Sarah.

Postavil holčičky zpátky na zem. Měl by ses rozloučit, pomyslel si. Jakmile se ohlásíš Talonovi, nevíš, jestli je ještě někdy uvidíš.

Ale jistota v Juliině hlase ho nějak držela zpátky. Kvůli ní silný nebyl, měl by to tedy udělat aspoň kvůli děvčatům. „Maminka má pravdu, všechno je v pořádku. Tatínek jen něco zapomněl v práci a musí se tam na chvíli vrátit, ale až přijdu, uložím vás do postýlek.“ V nitru sebou škubl.

„Kde je Harvey?“ zeptal se. Jestli se loučí, ať je to se vším všudy.

„Je vzadu na zahradě,“ řekla Julie. „Nech ho být, budeš brzo zpátky.“ Znělo to tak jistě.

Políbil Julii a pevně ji k sobě přivinul. „Sbohem, broučku.“

Julie měla ustaraný hlas, ale věděla, co má říci. „Žádné drama, Alane. Běž se nahlásit, vyřeš to a vrať se domů.“

Ony to nechápou. Lepší sbohem už jim dát nemůže.

Ještě jedno objetí a vyšel ze dveří. Věděl, že jestli se ohlédne, sesype se.

A tak se neotočil.

Když se dostal do auta, telefon už zvonil. „Kde vězíte?“ zeptal se Talon.

„Jsem na cestě. Uvízl jsem… v dopravní zácpě. Budu tam… za deset minut.“

Z Talonova mlčení čišela nedůvěra. Bookbinder se pod tíhou nevyřčeného obvinění div nepropadl do sedadla. „Koukejte sebou hodit, pane. Tohle není hra.“

Když Bookbinder dorazil na parkoviště před Pentagonem, čekala na něj dvě policejní auta s rozsvícenými majáčky. Nejdřív se mu sevřel žaludek, protože ho Talon varoval, aby se držel dál od policie. Auta však byla šedomodrá, patřila tedy pentagonské policii, nikoli arlingtonské, a mávli na něj skrz okýnka, pak se zařadili za jeho auto. Jakmile projel pod lávkou pro chodce před AKPO, eskorta se oddělila a on zajel na nákladiště.

Po běžném provozu nekonečného nakládání a vykládání zásob nebylo ani památky. Místo toho na něj na kraji betonové plošiny čekal mladý kapitán JNO, a z obou stran u něj stáli policisté v taktické zbroji, neprůstřelných vestách, helmách a s karabinami přes prsa.

Bookbinder sáhl na madlo u dveří a zarazil se. Podíval se opět skrz čelní sklo na malého tmavovlasého kapitána, o němž se domníval, že je to Talon. Jakmile otevřeš ty dveře, tvůj život se navždy změní. Nepřemýšlej o tom. Jestli couvneš, ztratíš nervy, utečeš. Pak přijdeš i o ten kousíček života, který ti zbyl.

Část jeho mysli se upínala k tomu, co říkala Julie. Možná má pravdu. Možná je to jen záchvat paniky.

Jestli ano, odprosí ji na kolenou. Jestli se mu vysměje, a Talon nebo kdokoli jiný taky, přijme to. A potom se Bookbinder, jinak bezvěrec, přistihl, že se modlí. Můj bože, prosím. Byl jsem dobrý manžel, otec a voják, dělal jsem svou práci. Nikdy jsem nepodváděl, nekradl, neobelhával svou ženu. Nikdy jsem neuhodil své děti. Prosím, jestli ze mě můžeš sejmout tohle břímě, prosím, udělej to. Nestojím o magii. Nechci ztratit všechno, co jsem si vydobyl.

„Pane!“ zavolal na něj Talon. „Vystupte z toho auta, a hned!“

Bookbinder měl v sobě tolik vojáka, že uposlechl. Reagoval instinktivně, otevřel dveře a vyšel ven na chladný večerní vzduch.

Okamžitě ucítil vír Talonova proudu, vyrovnaného, disciplinovaného. Talon musel cítit jeho, protože se přikrčil s rozšířenýma očima.

„Ježíši!“ řekl Talon a natáhl ruce. Bookbinder cítil, jak jeho proud vplul do Talonova a pak se odhrnul zpět. Stále cítil, že jím protéká, ale pocit tonutí přestal.

„Plukovník Bookbinder?“ zeptal se Talon, seskočil z vyvýšené plošiny a vykročil k němu. „Takže ano. Jste Napojený.“

Sodíková světla nákladiště se najednou zhoupla a Bookbinder se potýkal s tou pravdou. „Možná je to částečné Napojení?“

Talon rozhodně zavrtěl hlavou. „Krucinál, to ne, pane. Je to nejsilnější proud, jaký jsem za dlouhou dobu cítil.“

Bookbinder se zlomil v pase a rukama se opřel o kolena. „Ach, do prdele.“

Talon mu položil ruku na rameno. „To je dobré, pane. Nahlásil jste se. Je to dobré. Toho kluka pusťte z hlavy, pane. Někdo propadne magii, to je stává. Vy za to nemůžete.“

„Co se mu stalo?“

„Tomu klukovi? Nedělejte si s tím starosti. Postaráme se o to.“

„Já jen… myslel jsem, že by to mohl být záchvat paniky.“

Talon se zasmál. „Ne, pane. Obávám se, že ne. Jste Napojený. Teď vás nechám Blokovat.“

Bookbinder se na Talona podíval. Jeho oči byly vlídné, starší než zbytek obličeje. Na výložce se leskl stříbrný aeromantský odznak. „Pane, spousta lidí reaguje takhle, když se to stane. Je to opravdu v pořádku. Udělal jste to správně. Nic neztrácíte, ani hodnost, ani plat. Je to změna, ale my vám už pomůžeme to zvládnout. Já jsem se Napojil během prvního týdne u West Point. Věřte mi, zvyknete si na to.“

Bookbinder se bezvládně opřel o zeď. „Co moje rodina?“

Talonův výraz ztvrdl. „Nejsem si jistý, pane. Budete si muset promluvit s některým z našich integračních poradců.“

Bookbinder se podíval Talonovi do očí, ještě před chvílí otevřených a vnímavých, a věděl, že lže. Polkl a zavřel oči. Ale pocit toho proudu, i když Blokovaného, ho ani na chvíli nenechal podlehnout sebeklamu.

„Problém je, pane,“ řekl Talon, „že jste se Neprojevil. Jak dlouho cítíte proud?“

„Od minulé noci… přesněji řečeno od dnešního rána. Možná od dvou.“

Talon mlaskl. „Ale, tak to je divné. To se nestává.“

„Takže co se mnou teď bude?“

Talon dlouho mlčel. Nakonec vzdychl. „Upřímně, pane? Nemám tušení. Za prvé jste vyšší důstojník. Za druhé u vás nedošlo k Projevení. To je dvojnásobný problém. Jakýkoli pokyn, který se toho bude týkat, přijde shora, několik mil nad mou hlavou.“

Kapitola 3
Zátěžový test

Ve velmi vzácných případech se stává, že u silně Napojených jedinců nedojde k Projevení. Důvod, proč tomu tak je, zůstává předmětem neustálých debat, avšak mnozí věří, že to souvisí s odlišnostmi limbického systému. V hrstce takto zdokumentovaných případů autoblokace či „utlumeného“ Napojení se jednalo o samotářské jedince, obvykle muže bez rodiny a s užším okruhem přátel. Vykazují obtíže s vyjadřováním emocí a jsou do značné míry mlčenliví.

Avery Whitingová

Moderní arkánum: teorie a praxe

Talon zavřel Bookbindera do černé dodávky a vytáhl z kapsy vak, který se dal stáhnout provázkem. „Potřebuju, abyste si tohle přetáhl přes hlavu.“

„To myslíte vážně?“ podivil se Bookbinder.

„Smrtelně vážně, pane.“

„Udělejte to, pane,“ řekl jeden z policejních důstojníků a nastoupil opačnou stranou do dodávky.

Bookbinder pokrčil rameny a přetáhl si pytel přes hlavu. Uvnitř bylo horko a těsno, ale dýchat se dalo docela dobře. Zavřel oči, protože stejně nic neviděl, a snažil se uvolnit.

„Dám vám injekci do stehna,“ řekl Talon. „Je to limbický tlumič. Používají ho všichni v JNO. Pomůže vám ovládat tok magie. Připravený?“

Bookbinder kývl a za okamžik už sykl při vpichu. Za chviličku pocítil náhlý klid. Stres z Napojení, smutek nad odloučením od rodiny, úzkost z nejisté budoucnosti, to všechno ustoupilo. Uvědomoval si emoce i jejich intenzitu, ale už ho nedeptaly.

„Moje žena…“ začal.

„Hned ji uvědomíme,“ řekl Talon. „Jakmile budeme moci, zařídíme, abyste si s ní mohl promluvit.“

Dodávka jela asi hodinu, pak konečně zpomalila a zastavila po chvíli kodrcání buď na poli, nebo na nedlážděné cestě. Slyšel tlumené dunění vrtulníku, ale to už ho hnali ven z dodávky. Cestou na palubu vrtulníku se do něj opíral vítr, pak už mu připnuli tlustý opasek a zapnuli karabinu. Nějaká ruka vzala jeho zápěstí a navedla jej na podpůrnou tyč.

Pak závrať a nevolnost, jak helikoptéra poskočila k nebi. Bookbinder se pevně držel tyče, když se helikoptéra ostře naklonila, pak se srovnala. Letěli snad několik hodin a celou dobu mlčeli. Asi v polovině cesty začal mít Bookbinder v puse jako na poušti. Snažil se v ústech vyždímat nějaké sliny.

„Uklidněte se,“ řval Talon přes rachot rotorů, „to je limbickým tlumičem. Dělá sucho v puse. Chcete vodu? Už tam skoro jsme.“

„Potřebuju na malou,“ řekl Bookbinder.

„Za chvíli jsme na zemi, pane. Ještě vydržte.“

Když helikoptéra konečně zastavila, Bookbinder slyšel, jak cvakla karabina a něčí ruce ho postrčily vpřed. Vypotácel se několik kroků z helikoptéry, rotory zpomalovaly a vítr za zády přestal. Udělal pár kroků na něčem, co se zdálo jako spadané listí.

„Už to nevydržím,“ řekl.

Talon se vedle něj zasmál a strhl mu pytel z hlavy.

„Do toho, pane. Přece se před náma holkama nebudete stydět.“

Bookbinder zamžoural ve světle jasných hvězd. Rozepnul zip a ulevil si, zatímco jeho oči přivykaly tmě. V dálce se rýsovalo něco jako dvě velké stodoly.

„Kde to jsme?“ zeptal se, oklepal se a zapnul zip.

Talon pokrčil rameny. „Vítejte v logistickém centru Padací mříž.“

„Logistické centrum? Co to má znamenat?“

„Citlivé údaje. Prozatím vám musí stačit, že vás uvnitř očekávají a že podstoupíte nějaké testy.“

Interiér stodoly byl přestavěný na gigantickou operační základnu, kde se to jen hemžilo lidmi i vybavením. Ze stropu visela americká vlajka a také vlajka JNO, všem na očích. Přes americkou vlajku byl nápis „PADACÍ MŘÍŽ – LOGISTICKÉ CENTRUM ARMÁDY USA“.

Blokátor s býčí šíjí, ostře řezaným obličejem a tmavými vlasy na ježka již na ně čekal opřený o omlácený skládací stůl. Talon na něj kývl. „Pane, toto je nadporučík Plug. Uvede vás tady.“

„Kdy budu moci zavolat své rodině?“ zeptal se Bookbinder.

Cítil, jak se jeho proud najednou vyvalil, když ho Talon přestal Blokovat, a pak se znovu stáhl, když přistoupil Plug a soustředil se na něj. „Mám to, pane,“ řekl Plug.

„Odsud vám spojení s rodinou neumožníme, pane,“ řekl Talon. „Nemilé bezpečnostní opatření. Ale dobrá zpráva je, že tady nebudete dlouho. Tady si vás jen prověříme a zařadíme do služby. Jakmile vás budeme mít zařazeného a vystrojeného, zařídíme, abyste se s nimi mohl spojit.“

„Vy jste říkal, že je ještě uvidím,“ pravil Bookbinder.

„Taky že ano,“ ujistil ho Talon. „Ale pravděpodobně už neuvidíte mě. Těšilo mě, pane. Vítejte k jednotce a mnoho štěstí.“ Natáhl ruku.

Bookbinder jí potřásl a Talon beze slova odešel.

Plug přisunul nohou ke stolu kovovou skládací židli a položil na něj šanon, nacpaný papíry k prasknutí.

„Teď vyřídíme nepříjemnou administrativu, pane. Záznamy o přesunu, dohodu o mlčenlivosti, osobní prohlášení… Bude to celé trvat asi hodinu, pak vás čeká vstupní lékařská prohlídka a psychologické vyšetření. Musím vás stále Blokovat, dokud vás vrchní doktor neuzná způsobilým k tomu, abychom vás mohli přestat Blokovat. Talon říká, že jste Napojený granát, takže nemyslím, že by to měl být problém.“

„Napojený granát?“

Plug se usmál. „Takhle říkáme lidem, kteří nejsou Napojeni jen částečně, ale zároveň se ani Neprojeví. Protože, víte, byste mohl každou vteřinu vybuchnout.“

Bookbinder se pustil do papírování a Plug u něj seděl a hrál si videohru. Bookbinder si po nějaké době myslel, že mu snad upadne ruka od toho, jak se podepisuje, křížkuje čtverečky a čte slova, která se mu rozpíjela před očima, takže vstal a snažil se nahnat do prstů nějakou krev.

„Armáda je všude stejná.“ Zašklebil se.

Plug ho provedl vzdálenějším koncem prostoru do sterilně vyhlížející ordinace, kde čekali tři doktoři. Na rozdíl od doktora Thompsona tihle neměli bílé pláště, ale modré igelitové obleky. Chovali se profesionálně, mávli na Bookbindera, aby se přesunul na studený kovový stůl.

„Plukovníku, svlékněte se, prosím.“

Bookbinder zaváhal. „Podívejte, já…“

„Pane,“ řekl jeden z doktorů, „čím dříve to budeme mít za sebou, tím dříve vás můžeme nechat osprchovat a najíst se, tak spolupracujte, prosím.“

Bookbinder si vzdychl a prohlídka začala.

Doktoři to vzali důkladně. Krevní tlak, teplota, tři různé scany. Posvítili mu do všech dutin a šťourali a dloubali se v něm tak dlouho, až se cítil úplně otupělý.

Když se oblékl, Plug ho odvedl na tutéž kovovou židličku u stolu, na které byla nová halda papírů.

Ukázalo se, že má zaškrtávat správné možnosti v bublinkách k více než pěti stovkám otázek – všechno ANO/NE. Po chvíli už mu otázky začaly splývat dohromady, vyplňoval bublinku po bublince, dokud mu nezačala znovu odumírat ruka.

Nakonec vstal a protáhl se, Plug přišel a sebral papíry. „Cením si vaší trpělivosti, pane.“

Bookbinder kývl. „Co sprcha?“

Plug vzdychl. „Ještě jedno kolečko, pane. Vím, že jste unavený, ale je tady mírné znepokojení nad silou vašeho proudu a faktem, že jste se Neprojevil. Hlavouni chtějí mít jistotu.“

„Jistotu v čem?“

Plug pokrčil rameny. „Prostě jistotu.“ Podal Bookbinderovi láhev vody a nutriční tyčinku.

„Snad vás tohle trochu probere, než dokončíme testování. Pojďte za mnou, prosím.“

Vedl ho zpátky ven ze stodoly a kolem ní na mýtinu mezi borovicemi. Nad vrcholky stromů již svítalo, bylo vidět vysoké, štíhlé kmeny a husté trsy lesklého zeleného jehličí. Vzduch byl štiplavý, ostře kovový. Ať byli kdekoli, muselo to být na sever od Washingtonu.

Na mýtině se setkali s dalšími dvěma muži v maskáčových uniformách. Jeden z nich, hubený major s prořídlými vlasy, měl odznak jednotek hlavní vojenské prokuratury. Ten druhý byl svalnatý četař od pěšáků.

„To je on?“ zeptal se právník. Plug kývl.

Právník podal Bookbinderovi podložku s klipem a na ní další lejstra. „Musíme vás podrobit zátěžovému testu, pane, který by vám, doufejme, měl pomoci k Projevení vašich schopností. Nemělo by to trvat déle než patnáct minut. Úplně nejdřív potřebuju, abyste podepsal tenhle formulář, že souhlasíte s testem.“

„Zátěžový test?“

„Doktoři se domnívají, že byste mohl být autoblokovaný Napojený. Je to vzácné, ale čas od času se to stává. Magie je řízena emočním centrem ve vašem mozku, a tak vás musíme vystavit emoční zátěži, abyste se zbavil toho Bloku a uvolnil proud. Žádný strach. Když nedojde k Projevení vaší magie, Plug vás bude Blokovat.“

Byl to štos o několika stránkách právnického žargonu, při východu slunce nebylo možné to přečíst. Vyčerpaný Bookbinder napsal své jméno a podepsal se na každou stránku a vrátil štos zpátky.

„Takže co teď…“

Četař najednou přistoupil a dal mu pěstí do žaludku, až mu vyrazil dech. Bookbinder šel k zemi a dávil se. Plug přestal Blokovat a proud se vyvalil ven. Bookbinder začal tonout, nemohl dýchat a nevěděl, jestli je to herdou do břicha, nebo tím proudem.

Četař mu vrazil facku, až mu odlétla hlava na stranu. „Vstaň, ty srágoro.“

Bookbinder zalapal po dechu. „Co to …“

Vtom měl četařovu botu v rozkroku. Teď už se doopravdy pozvracel, rozplácl se na tvrdou zem, hekal a vdechoval jehličí.

Vlna burácela, četařova další slova byla přes ni slyšet jen jako bzučení. Bookbinder dostal něčím do temene, vzal druhou tváří o zem, zvonilo mu v uších.

Ležel, čekal, až dopadne další rána. Když bzučení konečně přestalo, uslyšel, jak právník promlouvá k Plugovi: „Nic?“

„Nic, pane. Jeho proud plyne naprosto volně, ale nic se neděje.“

„Dobře,“ řekl právník. „Přiveďte psa.“

Zakřupaly podrážky, Bookbinder se začal sbírat ze země a někdo se nad něj postavil. „Ne… nemůžu uvěřit…“

„Sklapni,“ řekl četař a jeho hlas začal znít vzdáleně.

Bookbinder si klekl a dupající boty se vracely. Vzhlédl a podíval se právníkovi do vodnatých, modrých očí.

Když shlédl zpátky dolů, stál před ním četař a na vodítku měl štěně bígla, mnohem mladšího než Harvey. Pejsek se vystrašeně krčil.

Bookbinder vysíleně vstal, kolena roztřesená. „Podívejte, já nevím, co tímhle chcete dokázat…“

„Víme přesně, co chceme, pane,“ řekl právník. „Teď ještě chvíli vydržte, a bude hotovo.“

Právník rozepnul pouzdro, vytáhl pistoli a podal ji Bookbinderovi. „Vezměte si ji, pane.“

„Co čekáte, že s tímhle budu…“

Bookbinder slyšel cvaknout pojistku. Hlaveň se dotkla jeho týla. „Opravdu potřebujeme, abyste plně spolupracoval, pane,“ řekl Plug za jeho zády. „Dělejte. Vezměte tu pistoli.“

Bookbinder se rozklepal. To, co se říkalo, byla pravda. JNO jsou opravdu blázni. Vzal pistoli, kovová rukojeť se zdála těžká, neznámá.

„Teď,“ řekl právník, „zastřelte to zvíře.“

Štěně kňučelo, cukalo sebou, tahalo za vodítko, oči navrch hlavy.

„Děláte si ze mě srandu nebo co?“ zeptal se Bookbinder. „Je to štěně. Nezastřelím ho.“

Plug ho šťouchl pistolí do hlavy. „Uděláte, kurva, přesně to, co vám říká, nebo vás zastřelím já, pane.“

Proud mohutněl. Bookbinderovi docházel dech. „Vy jste se kurva zbláznili! Já nemůžu!“

„Pane, máte tři vteřiny, abyste prohnal střelu tím zvířetem, nebo vás zbavím všeho utrpení,“ řekl Plug a znovu ho dloubl hlavní.

Dobrý bože, on to myslí vážně, pomyslel si Bookbinder.

„Jedna,“ řekl Plug.

„Moment, dejte mi…“

„Dva!“ Bookbinder by přísahal, že slyšel, jak se posouvá spoušť. Vlna magie ho teď úplně zalila.

„Dobře! Dobře!“ řval, zvedl pistoli a zběsile škubal rukou. Snažil se mířit, ale ruka mu cukala jako ryba na mělčině, chvíli měl na mušce psa, chvíli četaře, prostor mezi nimi.

Zařval a zmáčkl kohoutek.

Cvak.

Bookbinder vstal, pusu měl dokořán, slzy se mu hrnuly do očí. Popotahoval, ztěžka polykal.

„Nuže?“ zeptal se právník.

Plug zavrtěl hlavou. „Nic, pane. A jeho proud je tak silný, že jsem to už dlouho neviděl.“

Právník vzdychl a kývl na četaře, který vzal štěně, dal mu pusu na čumák a šel zpátky do stodoly.

„Vy zkurvysynu,“ koktal Bookbinder.

Právník mával rukama ve vzduchu. „Chápu vaše rozhořčení, pane, ale psychologický profil naznačoval, že jako nejlepší limbický spouštěč u vás působí konfrontace s násilím a trápení zvířat. Museli jsme test uzpůsobit tak, aby byl efektivní.“

„Strhám z vás ty dubové lístky,“ vrhl se Bookbinder vpřed. Plug mu stiskl paži a stáhl ho zpět tak hladce, jako by strhl dítě.

„Ne, pane. Nestrháte,“ řekl právník a zamával podložkou. „S tím testem jste předem souhlasil, nic si na nás nevezmete, ať je výsledek testů jakýkoli. Mám tady váš podpis.“

„Vy hajzle,“ zuřil Bookbinder. „Budu si to pamatovat.“

„Kdybyste laskavě dovolil, pane,“ ozval se četařův hlas ze stodoly, mírně výhrůžný, „jsem si jistý, že bude lepší, když počkáte uvnitř.“ Plug sevřel jeho loket pevněji a Bookbinder věděl, že nemá proti větším chlapům šanci. Tohle jsou opravdoví vojáci, ty jsi jen kancelářská krysa. Máš sice pravdu, ale to ti páru nedodá. Ta myšlenka ho obrala o poslední zbytky sil a nechal se pokojně odvést zpátky dovnitř.

Nechali ho čekat dlouho. Nějaká četařka ho prohlédla a konstatovala, že ta nakládačka, kterou dostal, na něm nezanechala trvalé následky. Po chvíli usnul. Netušil, jak dlouho spal. Když se vzbudil, stál před ním prošedivělý podplukovník se zlomeným nosem a hranatou čelistí.

„Jak se cítíte, pane?“ zeptal se podplukovník.

Bookbinder si protřel rozespalé oči. „Nechte mě hádat. Tohle má být test trpělivosti?“

Podplukovník se usmál. „Jmenuji se Seitz. Já tady tomu velím.“

„Tak tohle je to nejposranější velení, jaké jsem kdy viděl.“

„Tohle často slýcháváme od lidí, kteří se vrátí ze zátěžového testu. Dobrá zpráva je, že už se s mým posraným velením nemusíte dál obtěžovat, pane. Musíme vás odsud dostat pryč.“

„A ta špatná zpráva?“

„Žádná špatná zpráva, pane. Nahlásil jste se sám. Bude vám ponechána hodnost a pozice, ale obávám se, že vaše oficiální diagnóza zní autoblokované Napojení. Vaše magická vlna je utlumená.“

„Jsem Napojený granát.“

Seitzův úsměv se rozšířil. „Takhle tomu říkáme neradi, pane, ale ano. Mohl byste se Projevit v kterémkoli okamžiku a váš proud je velmi silný. Mohlo by to mít nebezpečné následky pro vás i pro vaše okolí. Musíte být v zařízení, kde jsou vybaveni na to, aby vás řádně monitorovali, a kdyby došlo k náhlému Projevení, rychle by zareagovali.

Je to jako na zavolanou, protože máme zrovna takovou základnu, kde zoufale potřebují někoho na personální. Právě jsem domluvil po telefonu s generálem Dernwoodovou, schválila přesun. Také vám udělila čestnou medaili jako ocenění za skvělou práci, kterou jste odvedl pro zásobovací ústředí. Takže – sečteno a podtrženo – z vašeho Napojení vzešla nová práce a pochvala v záznamech.“

Bookbindera zastudilo v žaludku. „Co je ta špatná zpráva? Kam mě to, proboha, posíláte?“

Seitz mu podal další štůsek papírů. „O tom si povíme jindy, pane. Teď potřebuju, abyste nejdříve pochopil princip programu.“ Svrchní papír ze stohu byl ohraničený modrými a oranžovými pruhy. PROGRAM SE SPECIÁLNÍM PŘÍSTUPEM: HRANICE, stálo na něm.

Pouhá představa, že má zase něco číst, zvedala Bookbinderovi žaludek. „Zkraťte to.“

Seitz se znovu usmál. „Řekl bych, že vám to prostě ukážeme, pane. Tudy, prosím.“

Bookbinder chytil Seitze za rameno. „Moje rodina. Potřebuju s nimi mluvit. Tam, kam jdu – mohly by se mnou?“

Seitz se podíval na Bookbinderovu ruku a ten s ní instinktivně trhnul, pak se v duchu proklel. Měl vyšší hodnost než tenhle chlap, ruka na rameni se opravdu nehodila ani za těchto okolností.

Seitz vypadal, že ho Bookbinderův strach těší. „Budete moci kontaktovat rodinu jednou za dva týdny a uvidíme, co se dá dělat, abyste se mohli někdy setkat. Prosím, snažte se to pochopit, pane. Je to pro jejich bezpečí.“

Bookbinder prohlédl tu lež a říkal si, že by asi měl být zdrcený, jenže po několika posledních hodinách byl už otupělý a na nic jiného se nevzmohl. Necítil bolest, bylo to, jako by zrazoval své nejdražší, snažil se představit si jejich tváře, dokonce Sarah, jak pláče, ale necítil nic než neustálé dunění magického proudu, kroceného Plugovou Blokací.

Seitz mu dal plastovou kartičku, na níž bylo Bookbinderovo foto a nápis ZC Padací mříž – PŘÍSTUPOVÁ KARTA. Když na ni Bookbinder přitlačil palec, zahřála se a zůstal na ní trvalý otisk. Podepsal poslední várku lejster a následoval Seitze skrz dvojité dveře do dalšího prostoru, přibližně stejně velkého a rozděleného na sklad zbraní a střelnici na jednom konci a parkoviště na druhém. Předstoupili před další bílé dveře se šikmými pruhy. Nad nimi stál nápis: ZÁKAZ VSTUPU – NUTNO PŘEDLOŽIT PÍSEMNÉ PROVĚŘENÍ – ZÓNA V ROZSAHU 21 STOP PŘÍSNĚ SLEDOVÁNA. POUŽITÍ SMRTÍCÍ SÍLY POVOLENO. ZODPOVÍDÁTE ZA VLASTNÍ BEZPEČNOST A DODRŽOVÁNÍ PRAVIDEL! Dva pyromanti JNO, kteří hlídali dveře, prověřili Bookbinderovu identifikační kartu, pak se žluté otočné světlo nad dveřmi dalo do pohybu a mohli projít dovnitř.

Za dveřmi byl další prostor, velký jako skladiště. Byla zde úplná tma až na kužel světla, dopadající na tlustého, pobledlého muže v modrém nemocničním pyžamu. Zpod něj se plazily hadičky a mizely ve tmě. Za ním stála postarší žena s laskavou tváří a vlasy staženými do úhledného blond prošedivělého drdůlku. Pažemi objímala muže kolem krku, šeptala mu něco do ucha a uklidňovala ho.

Objevil se třepotavý, vysoký obdélník, jako když někdo vytáhne roletu. Po jeho povrchu tančilo mihotavé světlo, pronikající tmou jako vlny, narážející na břeh. Skrz bránu rozeznával Bookbinder jakousi blátivou cestu. Na ní stály napříč tři ozbrojené humvee, z maskáčové sítě na otočných věžích vykukovaly kulomety.

Seskupilo se kolem něj několik vojáků, ozbrojených a ve výstroji pro bezprostřední boj. Jeden z nich podal Plugovi taktickou vestu a helmu, ten si obojí nasadil a vzal si od nich karabinu.

„Maximálně dbáme na vaši bezpečnost, pane,“ pravil Seitz.

Bookbinder nemohl spustit oči z portálu. „Co to je?“

„Tohle,“ řekl Seitz, „je nová hranice. Jestli vám to nevadí, pane, tento konvoj nás doprovodí. Čím dříve vás bezpečně dopravíme na předsunutou operační základnu Hranice, tím lépe.“

Plug do něj jemně šťouchl a Bookbinder vykročil, mihotavé světlo se přes něj přelilo a uslyšel zvuk svých podrážek na neznámé půdě.

Kapitola 4
Orientace

Magie je neuvěřitelně mocnou silou, to je jasné. Totéž však platí pro technologii. Drak, chrlící oheň, nebo gigantický rukh je rozhodně něco, co je nutno vzít v potaz. Ale může se měřit s Apache Longbow? Nebo s F-22 Raptorem? Nebo dokonce s cvičeným odstřelovačem se spoustou munice a jasným výhledem? O nějakém soupeření nemůže být řeč.

desátník Jimmy „Gonzo“ Gonzales

2. expediční sbor námořní pěchoty, 13. blokační oddíl

Bookbinder vystoupil z humvee na bahnitou cestu a málem padl na kolena. Většinou bylo všude kolem vidět upravené karavany a stany, obložené pytli s pískem a obehnané betonovými bariérami, ale tady postavily Mořské včely – námořnický stavební prapor – přístřešek se šindelemi, podepřený dřevěnými kůly, a před hejny podivných pestrobarevných mušek měly chránit síťové lítačky. Hned vedle nápisu PŘEDSUNUTÁ OPERAČNÍ ZÁKLADNA – HRANICE. KANCELÁŘ VELITELE TÁBORA byla přibitá schránka. Nápis vypadal rustikálně, člověk si připadal spíš jako v národním parku než na stanovišti vojenského velitele.

Bookbindera očekávali dva vojáci. První byl další plukovník. Měl precizně upravené šedé vlasy, perfektní držení těla. Měl obličej jako hvězda ze starých filmů nebo jako politik – ostře řezaná brada, zasmušilé čelo. Odznak útočné pěchoty měl vystavený řádně na odiv. Podplukovník vedle něj měl drsnou tvář, byl ošklivý a menší než on. Uniformu do boje měl tak zablácenou, že znak JNO a pyromantský odznak skoro nebyly vidět. Jak se k němu blížil, ostře zasalutoval, ale Bookbinder byl tak konsternovaný, že nedokázal zareagovat, ještě pořád mu šla hlava kolem ze školení, které dostal v humvee během cesty z přistávací zóny na POZ Hranice.

Ještě včera jsem trčel za stolem v Pentagonu. Teď jsem Napojený, na tajné základně a v alternativním magickém vesmíru.

Bookbinderovi se povedlo nasadit úsměv a potřást rukou vyfiknutému plukovníkovi. „Jsem Taylor, velitel tábora,“ pravil plukovník. „Vítejte na POZ Hranice.“ Ukázal na drsně vyhlížejícího pyromanta. „Tohle je podplukovník Allen. Říká se mu volacím znakem Ohnivec. Řídí všechny operace na POZ. Také vede Kombinovaný kurz pro učně Mágů a velicí důstojníky. Chápu, že musíte být dost unavený a vyvedený z míry po příjezdu sem.“

Bookbinder kývl, konečně Ohnivci zasalutoval a uvnitř zaúpěl, když podplukovník vděčně spustil pravou ruku. „To je velmi mírně řečeno,“ pravil Bookbinder. „Vždycky kolovaly zvěsti, že takovéhle místo existuje, ale nikdy jsem jim nevěřil.“

Taylor se škrobeně usmál. „Nuže, nemusím vám připomínat, že existence této základny a všech zdejších operací jsou přísně utajovaná fakta a že vaše dohoda o mlčenlivosti platí doživotně.“

Bookbinder se nafoukl. Dohody o mlčenlivosti byly naprostou samozřejmostí pro muže, který měl odkrouceno tolik co Bookbinder, a Taylor to věděl. „Jsem si plně vědom svých závazků, plukovníku Taylore.“

„Výtečně,“ řekl Taylor. „Taky vás chci varovat, že tohle je bojová základna, často musíme čelit nepřímé palbě a někdy i přímým útokům místních domorodců. Mnoho z nich z nutnosti zaměstnáváme jako žoldáky, ale já k nim nechovám důvěru. Vím, že už byste se hrozně rád umyl a vyspal, musím však trvat na tom, abyste nejdříve absolvoval školení o ochraně sil. Bez přímé zkušenosti z boje jste během počátečního adaptačního období v ohrožení.“

Jak mluvil, oprášil si neviditelnou špínu z uniformy a přejel rukou po svém odznaku útočné pěchoty. Bookbinder už tohle zažil. Jeden z nás ví, jak to chodí v akci. Oba víme, o koho jde. Bookbinder cítil, jak rudne v obličeji.

„Ať už to máme za sebou,“ pokračoval Taylor. „Jste nejvyšší šarže, jakou jsme tady měli… od té doby, co jsem tady, tedy kromě návštěv. To by mohlo eventuálně způsobit zmatek v jednotkách. Já zodpovídám za hladký chod základny, plukovníku, a je pro mě ze všeho nejdůležitější, aby jej nic nenarušilo, a tak chci, abychom si jednu věc vyjasnili hned teď: velitelem jsem tady já. Nebudu řešit ani odvolávat své rozkazy před svými muži. Věřím, že v této věci nebudeme mít žádné konflikty?“

Bookbinder se najednou cítil hrozně sám a unavený. To divné nové prostředí a náhlá změna v jeho životě ho odzbrojily, najednou se nedokázal vypořádat s takovým přetahováním, jež bývalo ve zdech Pentagonu jeho denním chlebem. Kývl.

Taylor spokojeně kývl nazpět. Ohnivec se usmál. „Jak to zvládáte, pane?“

„Dalo by se říct, že toho mám tak trochu nad hlavu.“

Ohnivec se usmál. „Jo, to sedí. Co takhle dát si kafe? Mohlo by vás trochu vzpružit.“

„Byl bych vám velmi zavázán, podplukovníku.“

Ohnivec otevřel síťové lítačky, ty zaskřípaly v pantech, a Bookbinder byl uvedený dovnitř. Ohnivec šel za ním a snad minutu si čistil boty o rohož, až se Bookbinder začal cítit jako nezdvořák, když shlédl a uviděl, jak si pod sebou našlapal.

Taylorova sekretářka seděla za stolem z třešňového dřeva u dveří do jeho kanceláře. Byla starší, tmavovlasá a přísně profesionální. Její stůl byl plný cetek, připomínajících život tam doma: obrázky jejích dětí, medvídek v tričku s nápisem POZ Frontier, miniaturní americké vlajky. V tomhle rozlehlém improvizovaném táboře z překližky a hnusného bahna působila tak normálně, až to bylo odzbrojující.

„Nazdárek, Ohnivče,“ řekla.

„Madam,“ smekl Ohnivec kšiltovku. „Tohle je plukovník Bookbinder, bude novým velitelem personální sekce tady na POZ. Taky je nový v jednotkách.“

„Carmela Santiago,“ řekla a potřásla mu rukou. „Gratuluji a vítám vás mezi námi! Jaké umění ovládáte?“

Bookbinder chvíli něco koktal, než zasáhl Ohnivec. „Zatím na tom pracujeme,“ řekl. „Byla byste tak hodná a udělala nám kafíčko? Dáme mu kancelář po majoru Breffelovi.“

„Jasná věc,“ řekla Carmela a dala konvičku do nerezového kávovaru. „Udělám trochu víc. Čeká tam na vás Fitzy.“

„Pro mě taky šálek, díky,“ řekl Taylor, který vstoupil za nimi, našlapal bahno až ke dveřím své kanceláře a bez dalšího slova za sebou zavřel.

Carmela a Ohnivec si vyměnili výmluvné pohledy.

„Zvyknete si na něj, pane,“ řekl Ohnivec. „Není tak špatný, když… no, vlastně je. Ale je schopný a fér. Jen je to s ním trochu… ehm… náročné.“

„Já nic neříkám,“ pravila Carmela.

„No, pojďme do vaší kanceláře,“ řekl Ohnivec a otevřel dveře naproti kanceláři plukovníka Taylora. Bookbinderova nová kancelář jako by sem přistála přímo z pentagonského křídla E. Stěny obložené tmavým dřevem, stejným, z něhož byl vyrobený rozložitý psací stůl. Vedle praporu JNO stála americká vlajka, obojí na zářivých stojáncích s blyštivými mosaznými orly. Z posuvného fotorámečku se usmívala něčí rodina, Bookbinder to odhadl na korejskou ženu a dvě krásné dcery předchozího uživatele kanceláře. Obrázek se měnil na fotografii, na níž jedna z dívek házela míček zlatému retrívrovi.

Bookbinder se však dál o výzdobu místnosti nestaral; jeho pozornost upoutali ti, kteří s ním byli v kanceláři. První byl malý, svalnatý, holohlavý muž. Ústa měl vážná, s tenkým knírkem, oči skryté za zrcadlovými slunečními brýlemi. Měl na sobě černé kompresní tričko a kapsáče, na hlavě černou baseballovou čapku a na ní proužky podporučíka. Vedle znaku JNO se na jeho hrudi vyjímala blokátorská zaťatá pěst spolu s hvězdou a vavřínovým věncem.

Ten druhý měl proporce malého dítěte, jeho hrubá hnědá kůže byla z velké části schovaná pod modrou kombinézou. Z holé hlavy trčely dlouhé, špičaté uši. Klečel nad elektrickou zásuvkou a dlouhými prsty přišroubovával destičku.

Bookbinder jen zíral. Zahlédl tyhle bytosti už během kodrcání v humvee cestou z logistického centra, ale byl tak vyčerpaný a zmatený, že je v hlavě odsunul a starosti o ně nechal na později. Teď však viděl, že to není lidský tvor a že to spravuje elektrické zásuvky v jeho kanceláři.

Podporučík vstal a sledoval Bookbinderův pohled. Sundal si sluneční brýle a kývl bradou směrem k tvorovi. „O gobliny si nedělejte starosti, pane. Neohrozí vás, pokud si budete hlídat záda.“ Natáhl ruku: „Podporučík Fitzsimmons.“

„Goblini? To myslíte vážně?“ zeptal se Bookbinder a potřásl Fitzsimmonsovi rukou. Bytost u zásuvky se otočila na nově příchozí. Měla velké oči a dlouhý zahnutý nos.

„Ano, pane,“ řekl Ohnivec. „Je to zdejší domorodé obyvatelstvo. Žijí v kmenovém uspořádání, někteří nás vítají a jiní s námi bojují. Díváte se na jednoho z těch, kteří spolupracují, neboli ‚Vstřícných‘, jak se sami nazývají. Najímáme je na práci na základně za zboží, které nemůžou sehnat v divočině, hlavně rafinovaný cukr, ale taky lékařské potřeby.“

„Nemůžu tomu uvěřit,“ hlesl Bookbinder.

Podporučík Fitzsimmons opět trhl hlavou směrem ke goblinovi. „Zmiz odsud,“ zamručel. Bytost vzdychla, vstala a s rezignovaným výrazem ve tváři se vzdálila.

„Zdálo se, že nám rozuměl,“ řekl Bookbinder.

„Á, však oni rozumějí. Mnohem víc, než přiznávají, pane,“ řekl Fitzsimmons. „Ale nemluvil jsem do větru, když jsem říkal, že se jim nedá věřit. Vstřícní nás vítají s otevřenou náručí často proto, aby se tak dostali dovnitř do tábora, kde pak špehují nebo kradou zbraně a munici. Omluvte mě, že mluvím otevřeně, pane.“ Poslední věta patřila Ohnivci.

„Podporučík Fitzsimmons je hlavou jednoho z našich nejdůležitějších programů zde na POZ,“ řekl Ohnivec. „Zároveň je to jeden z největších úkolů personálního velitele, protože Kongres musí schvalovat zvláštní dotace, z nichž je program financován, a to na měsíční bázi. Neustále bojujeme o jeho udržení a myslíme si, že na jeho pokračování nám velmi záleží.“

Bookbinderovi se zatočila hlava. „Můžu si na chvíli sednout?“ Fitzsimmons mu ukázal na židli, z níž právě vstal, šel ke stěně s rukama založenýma na robustní hrudi. Bookbinder se zhroutil na židli a drbal se na hlavě.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hranice.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.