Cyklus Vznešení mrtví v nakladatelství

FANTOM Print

Dhampir

Zloděj životů

Sestra mrtvého

Zrádce krve

Rebel

Dítě mrtvého boha

V šeru a stínu

Skrz kámen a moře

Of Truth and Beasts *

* Připravujeme

FANTOM Print

2013

Copyright © 2010 Barb and J. C. Hendee

Translation © Zuzana Hanešková

Cover © Jan Patrik Krásný

ISBN 978-80-7398-217-1

ISBN 978-80-7398-515-8 (ePub)

ISBN 978-80-7398-516-5 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Prolog

Na přístav pod Chemarré – Přímořím – západní osadou Dhredze Seattu, domova trpasličího národa, který ležel naproti Calm Seattu na druhé straně zálivu, se snášel soumrak. Numanský dvojstěžník se kolébal k molům. Posádka hodila lana trpasličím přístavním dělníkům a loď se uklidnila. U zábradlí čekalo pět postav v pláštích.

Tři z pětice měli na hlavách naleštěné ocelové přilby, které ve světle přístavních lamp slabě žlutě zářily. Mezerami v pláštích bylo možné zahlédnout třpyt kroužkových zbrojí pod rudými tabardy. Všichni měli v pochvách na širokých opascích z rytých stříbrných plátků zavěšené dlouhé meče. Tito tři byli Weardasové, Hlídky, osobní stráž Âreskynnů, královského rodu Malourné z Calm Seattu.

Za nimi stál jeden ze zbývající dvojice, téměř stejně vysoký jako oni, ale štíhlejší. Zemitě zbarvený plášť s kápí mu zakrýval tvář, ale nikoli už lem bílého roucha u světlých plstěných bot.

Poslední z pětice, stojící před ostatními, byl mnohem menší.

Ukrýval se pod pláštěm s kápí tmavě modrozelené barvy, ale malé ruce v rukavicích a drobná stavba těla ukazovaly, že jde o ženu. Svírala zábradlí a rozhlížela se po přístavišti, jako by někoho hledala.

Posádka se těm pěti vyhýbala širokým obloukem a spěchala s vykládáním tak skrovného nákladu, jako by loď z posledního přístavu nevyplula plně naložená. Když skončili, byla už noc.

Kapitán lodě prošel kolem pětice a zastavil se kus od ní. Nejmohutnější a nejvyšší z Weardasů odměřeně kývl. Tento krátký pohyb odhalil tmavou bradku na hranaté bradě. Kapitán zavrtěl hlavou a vydal se zpět do podpalubí do své kajuty.

A pětice stále čekala – dokud se k nim z pobřeží nedonesl slabý zvuk těžkých kroků.

Žena v modrozelených šatech si pospíšila dolů po lodním můstku.

Než ji poplašené stráže dostihly a opět obklopily, byla na molu. Vysoký muž v plášti zemité barvy se protlačil těsně za ni, zatímco ona ve tmě pátrala po původci kroků. Neviděla však nic než skladiště, další menší budovy a trojici trpaslíků, která se usadila k dýmce a tichému hovoru.

Kroky se přesto ozývaly s nezměněnou pravidelností.

Přístavní dělníci si toho nejdřív nevšímali. Snad se domnívali, že je to jeden z jejich lidí, který přichází na noční směnu. Pak něco překročilo hranici, kam sahalo matné světlo jejich lucerny.

Dusalo to vpřed jako široký, pohyblivý kus noci a pak to zmizelo z dosahu světla.

Nejbližší z dělníků se vymrštil na nohy, až převrátil mohutný soudek, na kterém seděl. Jeho společníci vstali, ale on se odvrátil a hleděl k pobřeží a na přístav. Teprve pak se zadíval směrem, z něhož zaznívaly kroky, jako by stín ohlašoval něco horšího, čeho si nevšiml.

Pravidelné kroky pomalu vešly do světla lodních luceren. To odhalilo postavu ramenatého trpaslíka.

Nejprve světlo dopadlo jen na rozcuchané, stříbrem protkávané černé vlasy kolem zachmuřené vrásčité tváře. Zbytek mohutného těla zůstával ukrytý, jako by na něm ulpívala noc. Weardas s bradkou podrážděně zasykl.

„Jdete pozdě!“ zavrčel. „Nelíbí se mi, když je má svěřenka nucena čekat ve tmě!“

„To vy jste dorazili brzy,“ odvětil nově příchozí hlasem, jenž zněl jako štěrk drcený balvanem. „A já nechci, aby mě mí lidé viděli… ne, není-li to nezbytné.“

Přistoupil blíž, až byl ve světle vidět celý.

Byl stejně vysoký jako malá žena, ale nejméně dvakrát širší a třikrát objemnější. Rozcuchané vlasy mu sahaly na ramena a lemovaly přísnou linku úst, obklopenou krátkými, ocelově šedými štětinatými vousy.

Přes uhlově šedé kalhoty a vlněnou košili měl zbroj s krátkými rukávy, vyrobenou z naolejovaných černých kožených šupin. Hrot každé šupiny byl opatřený ozdobně rytou ocelí a ve stejně zdobených, šikmo zavěšených černých pochvách na širokém opasku měl trpaslík zastrčené dvě bojové dýky.

Tento temný přízrak udělal tři kroky a dlouze, s pohrdáním vůči protivníkovi vydechl širokým nosem. Pak upřel černé oči na malou ženu, obklopenou vyšším doprovodem.

„Nastává nový měsíc, tentokrát s nejvyšším přílivem za celý rok,“ zahřměl. „Opět vás zde vítám… princezno.“

Žena pozvedla ruce v rukavicích ke kápi.

Pohyb způsobil, že se její plášť rozevřel a odhalil sukni v barvě lesní zeleně. Na přední straně měla rozparek a pod ním byly vidět tmavě hnědé kalhoty a lýtka zakrývající kožené jezdecké boty. Nad levým bokem princezně trčel jílec malé jezdecké šavle. Stáhla si kápi a odhalila záplavu kaštanových vlasů kolem líbezného obličeje, jehož rysy by někteří nazvali okouzlujícími.

„Vévodkyně… mistře Uhle,“ opravila jej, ale hlas se jí zachvěl a zajíkla se. „Vždy… vévodkyně.“

Reine Faunier-Âreskynna, vévodkyně z Faunieru a princezna, která titul získala sňatkem, jímž se přivdala do královského rodu Malourné, sklonila před temným trpaslíkem zdvořile – téměř uctivě – hlavu.

„Pohrávání si s tituly nic nezmění,“ odvětil. „Je to neúcta k tradicím. Za Hassäg’kreigi přichází princezna Âreskynna.“

Průvodce v hnědém plášti se tiše jako skřivan v lese zasmál.

„Prosím tě, ušetři nás, Smarasmôyi, ty starý strážce duchů!“ zašeptal muž a použil při tom trpasličí jméno nově příchozího. „Volba titulu neprolomí zdi zdvořilosti.“

Urputný výraz mistra Uhla se vyhladil. Zvedl kulaté černé oči k vysoké štíhlé postavě.

„Chuillyone?“ zeptal se a nuceně se přitom zamračil. „Jaký zlomyslný šprým jsi provedl tentokrát… že jsi skončil jako strážce?“

Sžíravý tón nedokázal zakrýt dojem, že starší vrtí hlavou nad nějakým předpokládaným uličnictvím mladšího.

„Nic takového, přísahám,“ odpověděl Chuillyon nevinně. „Tuto službu jsem si zvolil.“

Na ta slova Uhel zvážněl a vypadal téměř ustaraně. „Proč sis raději nevybral něco ve svém řádu?“

Vévodkyně Reine stále zachovávala trapné ticho a Chuillyon si stáhl kapuci v zemitých barvách společně s bílou kápí pod ní.

Světlo lucerny se rozlilo po elfově trojúhelníkové tváři s velkýma jantarovýma očima jeho lidu, ale nebyl to žádný mladík, kterého by bylo možno kárat. Chuillyonovy zlatohnědé kadeře, spadající mu až pod špičatou bradu, byly prokvetlé. Koutky očí, posazených nad úzkým nosem, trochu dlouhým dokonce i na elfa, lemovaly nápadné vrásky. Další byly vidět kolem malých úst a snad je stejnou měrou jako pokročilý věk způsobil i smích.

„Jak se bez tvého zlomyslného vedení,“ zeptal se Uhel, „daří Řádu Chârmunu?“

Chuillyonovi, jehož jméno znamenalo „svatý“, se z tváře vytratil mírný úsměv. „Řekl bych, že stejně dobře jako Kamenochodcům… když nás čekají tak neznámé časy.“

Vévodkyně Reine se schoulila a pevně si stiskla ruce. Snažila se dýchat pomalu a normálně, ale její snaha byla na první pohled vidět. Jeden z Weardasů, jehož chlapecká tvář se nehodila k vzrostlé postavě, se svému kapitánovi naklonil přes rameno.

„Přitahujeme příliš velkou pozornost, pane.“

Reine zalétla pohledem k opodál stojícím dělníkům. Tři trpaslíci v rozechvělém úžasu zírali na mistra Uhla a hlouček na molu.

„Dost řečí,“ zabručel kapitán. „Jdeme.“

„Tristane!“ pokárala jej Reine ostře a pak ztišila hlas. „Budete se k mistrovi Kamenochodců chovat s úctou!“

Při zvuku jejího napjatého hlasu všichni ztichli. Chuillyon jí zlehka položil ruku na rameno.

„Omlouvám se,“ řekl kapitán. „Nechtěl jsem nikoho urazit.“

Uhel přikývl a krátce pohlédl na trpaslíky daleko za nimi, kteří na ně civěli.

„Máte pravdu, kapitáne,“ přikývl. „Půjdete se mnou v čele?“

Kapitán se postavil za něj a čekal, zatímco Uhel obrátil zatvrzelý pohled k Reine. Trpaslíkovou drsnou tváří prolétl výraz smutku nebo hluboké lítosti. Reine se ztuhle napřímila a trpaslík promluvil skřípavým hlasem.

„Opět nastal čas, princezno… vrátit se do podsvětí.“

Kapitola 1

Ženoucí se výtah se převalil přes okraj strmého úbočí a kymácivě zastavil ve stanici. Wynn Hygeorht sestoupila z plošiny, protože dorazili do Cheku’ûnu – Zátoky – jednoho ze čtyř hlavních sídel Dhredze Seattu, země trpaslíků nad zálivem Beranlômr. Dokonce i z této výšky, z níž člověka až jímala závrať, vypadal záliv pod nimi široký a ohromný. Jeho opačné pobřeží označovala světla Calm Seattu, podobná špendlíkovým hlavičkám, zatímco na východě se rozjasňovaly paprsky nadcházejícího úsvitu.

Wynn si stáhla kápi a odhrnula prameny světle hnědých vlasů, které jí vítr zavál do oválné tváře. Pod pláštěm měla na sobě šedé roucho Řádu cathologie Učeného bratrstva.

„Konečně jsme tady,“ řekla.

Když se obrátila a pohledem přejela kamennou nakládací rampu, úleva na tvářích jejích společníků neměla nic do činění s tím, že dosáhli cíle.

Stín, vyšší než vlk a se třpytivým, uhlově černým kožichem, pronikavě kňučela a vrávoravě procházela brankou v zábradlí výtahu. Fena ztěžka polykala, jako by hrozilo, že vyvrhne skopové, které naposledy snědla, a z tlamy jí kapaly sliny.

Chane Andraso na tom byl o něco lépe. Vysoký a štíhlý, avšak svalnatý muž se širokými rameny svíral zábradlí, dokud nevkročil na kamennou rampu. Následoval Stín, aby se společně připojili k Wynn, a vítr mu cuchal křivě zastřižené vlasy.

Chvěl se.

Jako nemrtvému mu nemohla být zima a Wynn nikdy neviděla, že by se něčeho bál. Chanovou úzkou tváří proběhl nepatrný záblesk úlevy. Pak se zamračil na mohutná kola výtahu, která spočívala na úrovni stanice.

Wynn si povzdechla. „No tak, prosím vás – nebylo to tak hrozné.“

Chane se na ni ohromeně a zděšeně podíval. Stín se pokusila zavrčet, ale místo toho jen začala dávit a celá se otřásla, jako by se snažila setřást celý ten zážitek.

Wynn s vrtěním hlavy zamířila pryč.

„Po všem, čím jsme si prošli,“ mumlala, „toho tolik nadělat s obyčejnou jízdou na horu!“

Jejich trojici sem dovedl řetězec neobyčejných událostí.

Před dvěma lety našla starodávný zámek na vrcholcích nejvyšších hor východního kontinentu. Obrovská knihovna uvnitř obsahovala texty napsané pradávnými Vznešenými mrtvými, možná nejstaršími z upírů. Jedna z upírek tam stále po tisíci či snad i více letech žila. Wynn s sebou odnesla nepatrnou část pokladu, jen to, co se společníky dokázali unést. Doufala, že by texty, které vybrala, napsané ve ztracených nářečích a mrtvých jazycích, mohly osvětlit teorie o Zapomenutých dobách… a velké válce, jež, jak někteří věřili, nikdy neproběhla.

Poté co se vrátila do malé, právě založené nové odnože bratrstva na východním kontinentu, dostala za úkol odvézt neocenitelné svazky do Calm Seattu v Malourné, kde bylo původně založeno Učené bratrstvo. Nalodila se, přeplula východní oceán a překročila centrální kontinent, dychtivá dokončit dlouhé a svízelné putování a spolu s dalšími učenci začít pracovat na překladu.

Avšak v posledních letech se ve Wynnině životě nic nevyvíjelo tak, jak doufala.

Po příjezdu jí texty i její vlastní cestovní deník zabavili a zamkli. Přístup k nim mělo jen pár vyvolených z řad jejích nadřízených. Přinejmenším do té doby, než kvůli částem překladu, posílaným k přepsání do místních písařských dílen, začali po nocích vraždit učence. Uvědomila si, že musí texty opět získat a odhalit tajemství, která obsahují.

Nejprve se domnívala, že jsou texty uloženy někde na pozemcích cechu. Později pojala podezření, že jsou ukryty jinde. V bratrstvu zahlédla tmavě oděné trpaslíky, ti ale zmizeli a nezanechali žádnou stopu vysvětlující, jak se dostali dovnitř či ven. Jen náhodou zjistila, jak si říkají.

Hassäg’kreigiové – Kamenochodci.

A nyní stála s Chanem a Stín zde v Dhredze Seattu, na místě nedaleko domova, které přesto řadu let nenavštívila.

U většího nákladního výtahu čekala s bednami zboží dvojice lidí, snad obchodníků z Calm Seattu. Na menší osobní výtah, který Wynn vyvezl nahoru, však nečekal nikdo. Po hlavní ulici se zde hemžilo víc lidí než v kterémkoli z níže položených sídel.

Wynn se rozhlížela po malém kamenném městě, zabudovaném do příkrého úbočí hory.

Když sem přijela naposledy, byla tak mladá. Těsně předtím, než se stala učednicí, a měla plnou hlavu toho, že si ji domin Tilswith zvolil za pomocnici. A také toho, aby se starým mistrem udržela krok a neztratila se na neznámém místě a mezi jeho obyvateli.

Prošla kolem stanice do úzké kamenné ulice a připadalo jí, jako by se všechno před ní táhlo vzhůru.

Hlavní cesta se klikatila po úbočí hory mezi domy z kamene a trochy dřeva. Jen krátké a příkré boční uličky mířily přímo vzhůru a většina z nich byla tvořena širokými kamennými schody a mnoha odpočívadly. To vše působilo mohutně – jako i trpaslíci samotní. Slábnoucí světlo měsíce stěží odhalovalo střechy z břidlicových tašek, kamenné kvádry a dubové fošny na menších stavbách. Vše ostatní bylo vytesáno ze žuly tak dokonale, že maltu používali jen velmi zřídka.

Něco narazilo Wynn do nohy. Stín zakňučela a přitiskla se těsněji k ní. Mladá a divoká Stín neměla davy ráda. Široce rozevřenýma modrýma očima se žlutými tečkami se rozhlížela kolem. Wynn se natáhla a pohladila jí uši.

„Skličující,“ zasípal Chane zezadu.

Wynn byla na jeho zmrzačený hlas zvyklá, ale v šeru před úsvitem ji přesto vylekal.

„Zpočátku to může být trochu matoucí,“ odvětila.

A bylo. Změť příbytků a hostinců, kováren, koželužen a krámků se v bludišti táhla všude kolem i nad nimi.

Posunula si batoh, aby ji netlačil do ramene. Zdálo se, že Chane váhu svých dvou nevnímá. S vysokou holí, jejíž horní konec zakrývalo kožené pouzdro, v ruce je Wynn vedla vzhůru hlavní ulicí. Když se ohlédla, zastavila se, neboť za stanicí výtahu zahlédla v úbočí hory velký otevřený klenutý průchod.

Prošla by jím celá stanice, a ještě by zbylo místo. Zevnitř se nad vcházejícími a vycházejícími lidmi linulo oranžové světlo trpasličích horkých krystalů. Neměla však čas na podrobný průzkum, a místo toho se zahleděla na východ.

Hvězdná obloha podél vzdáleného obzoru opět zesvětlela a situace začala být naléhavá.

„Musíme najít chrám,“ řekla.

Každý návštěvník v cizím městě si byl nucen najít ubytování, ale v Chanově případě to bylo to nejdůležitější. Musela jej dostat dovnitř před východem slunce.

„Najít?“ zopakoval. „Ty nevíš, kde je?“

„Ovšemže vím. Jenom… už je to dlouho.“

Wynn si pospíšila zvolna stoupající ulicí hlouběji do Zátoky a zrychlila krok. Navzdory svému ujišťování si nebyla jistá, kde chrám leží. Přesto to bylo nejlepší místo, kam se uchýlit, daleko od ostatních cestujících v hostincích. Také to bylo místo, kde hostujícího učence přivítají.

Trpaslíci praktikovali jedinečnou formu uctívání předků. Ctili ty ze svého středu, kteří během života získali význačné postavení, podobné lidskému pojetí hrdinů či svatých, nebo spíš obojímu. Každý, kdo se proslavil chvályhodnými úspěchy, činy a službou lidu, se jednoho dne mohl stát thänæm – jedním z vážených. Přestože se to podobalo lidským rytířům nebo šlechtickým titulům, nebylo to spojeno s vůdčím postavením nebo pravomocemi. Po smrti mohl být každý thänæ, který během desetiletí a staletí dosáhl mezi trpaslíky proslulosti díky opakovanému vyprávění o jeho činech, pozvednut mezi Bäynæy – trpasličí Věčné. Byli to duchovní nesmrtelní, jako celek uctívaní coby ctění předkové svého lidu.

Wynn hledala ubytování v chrámu jednoho z nich.

Bedzâ’kenge – Třpytjazyk – byl patronem moudrosti a tradic, předávaných vyprávěním, písněmi a poezií, jejich vzor řečníků a dějepisců. Kam až dějiny sahaly, udržovali trpaslíci ústní tradici, na rozdíl od psaných textů, které upřednostňovali lidé.

Jak Wynn spěchala ulicí, povšimla si na žulových dlažebních kamenech slabých stínů. Znovu pohlédla mezi mohutnými budovami na vnějším okraji sídla na východ a spatřila stále světlejší obzor.

„Už jsme blízko?“ zeptal se Chane.

Nezněl ustaraně, ale Wynn věděla své. Pokud chrám brzy nenajdou, budou muset náhodně zaklepat na dveře a žadonit, ať je pustí dovnitř, aby se vyhnul přicházejícímu úsvitu.

„Jsme ve správné oblasti,“ zalhala napůl. „Až tu ulici uvidím, poznám ji.“

Přála si však, aby jako dívka při návštěvě s dominem Tilswithem dávala větší pozor.

Wynn se zastavila mezi širokými schody. Na křižovatce stál další mohutný čtyřboký kamenný sloup. Na jeho vrcholku stoupala pára kolem obrovského nezpracovaného krystalu, který vrhal na ulici oranžové světlo a teplo. Třebaže trpaslíci předávali tradice ústně, měli starodávný systém písma a sloupy často sloužily stejnému účelu jako ukazatele směru v lidských městech.

Obešla pilíř a hledala na jeho hladkém povrchu rytiny – ne jména ulic, ale míst, která se nacházejí směrem, jímž hledí strana sloupu. Běžný jazyk dokázala docela slušně číst, ale o Bedzâ’kengově chrámu se sloup nezmiňoval. Buďto nestál na žádné z těchto cest, nebo ležel o víc než jednu úroveň výše.

Na vyšším schodišti si na první podestě všimla krámku kresliče map, jehož štít visel nad širokými vstupními dveřmi.

„Támhle,“ vydechla s úlevou. „Pamatuji si to z poslední návštěvy.“

Spěchala po schodech vzhůru kolem obchodu s mapami a dalších až k příštímu oblouku hlavní ulice.

„Vím, kde jsme,“ vykřikla.

Chase vytáhl obočí. „Nevěděl jsem, že si nejsi jistá.“

„Ale no tak, prostě pojďte!“

Vyrazila opačným směrem a dala se do běhu. Na příštím křižujícím se schodišti opět zabočila vzhůru. V polovině se zastavila, aby popadla dech, a zůstala stát na podestě s miniaturními vyřezávanými borovicemi, zasazenými do černých mramorových květináčů. Věděla, že jde správně, ale když se Chane podíval na východ, svraštil čelo.

„Už tam skoro jsme,“ zajíkla se a při chůzi si vyhrnula roucho.

Stín poskakovala před nimi a k příští zatáčce dorazila jako první. Wynn doufala, že je tak brzy vzhůru alespoň jeden ze shirvêshů – chrámových sluhů.

Mezi budovami se rozlehl hluboký zvuk.

Wynn se na schodech zarazila a zatajila dech.

„Co je?“ zašeptal Chane.

Zvednutím ruky jej umlčela, čekala a naslouchala, doufajíc, že se ozvou další tóny, ale žádný nepřišel.

„Zima noci skončila!“ zašeptala vyděšeně. „Začíná jaro dne!“

„Co to znamená?“ naléhal Chane.

Nebyl čas vysvětlovat mu trpasličí způsob dělení nočních a denních fází. Popadla ho za rukáv a táhla za sebou.

„Rozednívá se!“

„Nepotřebuju zvony, abych to poznal,“ odpověděl.

Wynn dostihla Stín na příští křižovatce hlavní ulice. Přes cestu, před dalším sloupem s kouřícím krystalem, stoupala z úbočí hory mohutná budova. Její dvoukřídlé dveře z bílého mramoru byly zasazené pod vysokým převisem, podepřeným sloupy vytesanými do podoby živých stromů. Chvilkový pocit úlevy však zmizel.

Na dveřích se začaly objevovat slabé stíny sloupů.

Wynn musela Chana okamžitě dostat dovnitř.

Na malém balkónu v postranní uličce vyrostl temný sloup jako kouř houstnoucí v šeru. Shlukl se před starou borovicí, o kterou tam pečovali. Těžká černá kápě ležela na plášti, oblečeném přes dlouhé černé roucho.

Sau’ilahk sledoval trojici, jak vybíhá po schodech ke krytému vchodu.

Obloha se projasnila a on se zde nemohl zdržovat příliš dlouho ani riskovat přiblížení. Vlk by ho mohl ucítit. Poté co je sledoval noční cestou až z Calm Seattu, však ty tři znal lépe.

Tovaryška Wynn Hygeorht se přátelila s divokou vysokou vlčicí, kterou pojmenovala Stín. Ten bledý, jemuž říkali Chane, byl ale podezřelejší. Nebyla z něj cítit vůbec žádná přítomnost. V Calm Seattu bylo těžké s oběma Wynninými společníky bojovat tváří v tvář, protože ani jeden nepodléhal Sau’ilahkovu doteku, jímž vysával život. Wynn jej však rozčilovala a zlobila nejvíc.

Nebýt jejího vměšování, mohl získat více listin s překlady – a možná i náznak toho, jak by se mohl zbavit dlouhého utrpení.

Neznala jeho jméno, ani nikdy nebude, a místo toho jej označovala jménem ze starodávných pověstí svého lidu – přízrak. Dokonce si myslela, že ho krystal z hole zničil. Ano, způsobila mu horší zranění, než kdy pamatoval, a přinutila jej k temnému spánku. Záře krystalu jej rozervala jako sluneční světlo. Dívka však neměla ponětí, co je on doopravdy zač, s kým se zapletla. Za celá staletí pátrání se nikdy nedostal tak blízko k tomu, co hledal, dokud se v cechu neobjevily ty starodávné texty. A nyní…

Sau’ilahk proklouzl mohutnou borovicí zpět a hlouběji do jejího stínu a cítil, jak jím prochází život ve větvích, jako by on nebyl nic! Tenhle bezcenný záchvěv byl jeho kdysi živoucí podstatě příliš vzdálený. Nenakrmil jej a jen ho přiměl litovat vzácné věci, kterou před celým věkem ztratil.

Tělo.

Při drahém zrádném Milovaném, jediném pravém božstvu, jak toužil opět ho mít. Během více než tisíce let byla tato touha možná tím jediným, co mu zabránilo rozplynout se do nicoty. A byl zde nedávný slib Milovaného, který se jednou za soumraku ozval na okraji Sau’ilahkova spánku.

Sleduj učenku… podněcuj ji a naléhej… Zavede tě k tomu, po čem toužíš.

Pokušení naděje dřelo o vztek, poháněný pochybnostmi. Bude schopen někdy svému bohu opět věřit?

Sau’ilahk si povzdechl, třebaže jeho „hlas“ nebyl ničím víc než kouzlem stočený vzduch, který mu v případě potřeby umožňoval mluvit. Byl utlumený jako slabý sykot v horském vánku.

Zpráva o jeho údajné smrti – té druhé – se roznesla nejen po Učeném bratrstvu. Jejich vůdci se však přesto rozhodli neposílat listiny do písařských dílen. A pátrat dál na pozemcích cechu začalo být příliš riskantní. Zbývala mu jen šeptem pronášená slova Milovaného a tato učenka.

Jak moc by jej potěšilo prostě ji zabít.

Myslela si, že toho tolik ví. Bylo dvojnásob znepokojivé, že měla částečně pravdu. Věděla toho víc než její spojenci, i když to byla jen tak malá část skutečné pravdy.

Až ho zavede k tomu, po čem touží, Sau’ilahk se postará o to, aby její úsilí vyšlo vniveč. Potřeboval, aby našla zápisy Li’kän, Häs’sauna, Volyna a dalších „Dětí“ Milovaného. Wynn Hygeorht byla jeho jediným nástrojem k tomu, aby nalezl způsob, jak získat tělo. Proč však přišla sem, do tohoto chrámu?

Zaznělo první odbíjení dne.

Sau’ilahk nedokázal čelit úsvitu o nic víc než jiní nemrtví. Vzdal se vědomí a začal se nořit do spánku. Vytratil se z fyzického aspektu vší existence na vzdálený okraj její spirituální stránky – na úzké místo mezi životem a smrtí. Zatímco se nořil do spánku a snu, zašeptal jedinou myšlenku…

Můj Milovaný… znovu mi požehnej… tentokrát doopravdy.

Až slunce zapadne, opět bude Wynn Hygeorht pronásledovat. Čas bylo to jediné, čeho měl Sau’ilahk nekonečně mnoho.

Chane si prudce natáhl kápi pláště a neodvážil se pohlédnout na východ. Možná že pokud slunce vyjde příliš rychle, oblečení jej ochrání, ale nikdy to přímo nezkoušel. Upřel zrak na schody stoupající k chrámu.

Průčelí budovy vyčnívalo z horského úbočí a konec podesty lemovala dvojice žulových sloupů, otesaných do podoby mohutných kmenů. Přesto celá stavba stěží vypadala dost velká nebo hluboká, aby v ní sídlili ti shirvêshové, jak jim Wynn říkala, ať už to byli mniši, kněží nebo někdo jiný, kdo se staral o jakéhosi dávno mrtvého předka.

Wynn pospíchala nahoru se Stín, ale Chane je následoval pomaleji.

„Neboj se,“ ujišťovala ho Wynn. „Hned tě dostanu dovnitř.“

Zděšení, které zaznívalo v jejím hlase, jej zrovna neuklidnilo.

Mezi sloupy visel jako brána mohutný protáhlý oblouk z leštěné mosazi. Na přední části střechy byl zavěšený na složitém koženém postroji a jeho otevřené konce se volně kývaly ve výšce holení nad podlahou. Oblouk byl tak vysoký, že by pod ním mohl Chane projít a ani nataženou rukou by nedosáhl na jeho vrcholek.

Chane vyšplhal blíž a všiml si, že kov tvoří dutou trubku, a nikoli plnou tyč. Wynn popadla z držáku na jednom ze sloupů krátkou měděnou hůlku, zatímco Chane hleděl podivnou branou k zastíněným vchodovým dveřím.

Do bílého mramoru byla vytesaná tabulka, která se při otevření dveří uprostřed rozpůlí. Do ní byla vyryta hrubá písmena, jako by na ní stál starodávný epitaf nebo nařízení. Nebo šlo o varování?

Chane vyšel na poslední schod a náhle pocítil zdráhavost.

Bylo to skutečně posvátné místo?

Slyšel, co se povídá – nemrtví nemohou vkročit na posvěcené místo. O jeho druhu se toho říkalo hodně. Něco z toho byla pravda, jako sluneční světlo, výtažek z česneku a oheň. Jiné věci byly nesprávné. Zjišťoval to náhodně a způsobem, který naháněl strach.

„Co se děje?“ zeptala se Wynn.

Pozorovala ho, jako by si uvědomovala, že se nebojí jen slunce. Jak jí to může vysvětlit, pokud už to sama neví? Podíval se na ni a zavrtěl hlavou. Chane, který se neměl kde ukrýt a jak rozeznat pravdu, stál polapený mezi posvátnou půdou a přicházejícím úsvitem.

„Víš jistě, že je to správné místo?“ zaskřípal.

Neodpověděla, a místo toho silně uhodila hůlkou do velkého mosazného oblouku.

Když barytonové zvonění zaútočilo na jeho sluch, sevřelo se Chanovi celé tělo. Wynn udeřila ještě dvakrát a zvuk vibroval jeho tělem a vyostřoval bodavý pocit na kůži. Zvuky se valily ulicí, jako když řečník hřmotným hlasem žádá o pozornost.

„Někdo by měl být vzhůru,“ řekla, ale do jejího hlasu pronikla příliš velká nervozita.

Zvonění mosazného oblouku utichlo a Chane si nebyl jistý, v co má doufat.

Co se stane, až – pokud – překročí práh? Shoří jako v ohni; bude to stejné jako to, co s ním provede slunce, když nepůjde dovnitř? Nebo se prostě poté, co vejde dovnitř, zhroutí k zemi jako mrtvola konečně zbavená života?

Jedno křídlo dveří se začalo otevírat, aniž se ozvalo byť jen zaskřípání kovových pantů.

Wynn si slyšitelně oddechla a ze dveří se vyklonil mohutný bělovlasý trpaslík.

Pozorně si prohlížel trojici před vchodem a tvář měl poměrně plochou a vrásčitou jako napůl usušený hrozen. Vlnité vlasy mu padaly dolů přes široká ramena a mísily se s hustým plnovousem, i když pod masitým nosem mu nerašil žádný knír. Na sobě měl hnědé kalhoty a typické těžké trpasličí boty, zatímco přes mušelínovou košili měl oblečený plstěný háv ohnivě hnědooranžové barvy, sahající až k bokům.

Podle toho, co Chane viděl, to nebyl právě obvyklý oděv pro duchovenstvo.

Při pohledu na Wynnino roucho trpaslík mírně rozevřel oči. Než mohl promluvit, Wynn popadla Chana za rukáv.

„Smíme vstoupit?“ zeptala se rychle.

Když zaslechl její zoufalý tón, ustoupil trpaslík stranou a zvednutou rukou jim ukázal dovnitř. Stín se rozběhla vpřed, zatímco Wynn zatáhla Chana za rukáv, ale ten se jí na poslední chvíli vytrhl.

Nedovolí, aby se ho dotýkala, až… pokud se něco stane.

Wynn k němu zvedla polekané oči, kývla hlavou ke dveřím a prošla jimi. Když se Chane přiloudal ke dveřím, přinutil se nechat oči otevřené, ale rychle je sklopil a sledoval jen své vlekoucí se nohy, dokud…

Palec levé boty mu sklouzl ze žulové podesty na dlážděnou mozaikovou podlahu.

Chane zaváhal. Kráčel dál, očekávaje… něco, dokud se kolem nerozlehla dutá rána. Dveře se zavřely a on se zastavil a zvedl oči. Ze všeho nejdřív uviděl Stín, která seděla před ním na dlážděné podlaze. Pozorovala ho lehce přivřenýma, nepřirozenýma modrýma očima.

Stín dokázala vycítit všechny nemrtvé okolo. Tajemný „prsten nicoty“, který nosil, ukrýval jeho povahu a přítomnost před nadpřirozeným vnímáním, přesahujícím obyčejné smysly. Stín neměla o jeho pravé podstatě ani ponětí, ačkoli svou nelibost dávala jasně najevo.

Nakonec zafuněla a začala chodit kolem vstupní místnosti.

„Co se to s tebou děje?“ zašeptala Wynn a Chane sebou trhl.

Stál uvnitř chrámu, a nic se mu nestalo.

„Děkuji vám, shirvêshi Paličko,“ řekla Wynn starému trpaslíkovi. „Právě jsme dorazili a zimní rána jsou zde až příliš chladná. Ráda vás zase vidím.“

Starý trpaslík – shirvêsh – zamžoural. Poznal její roucho, ale ne ji. S malou Wynn si hleděl z očí do očí a upíral pohled na její tvář. Jedno huňaté obočí šplhalo stále výš a pak rozevřel oči.

„Malá učednice Hygeorht?“ řekl dokonalou numanštinou.

„Ovšemže! Pamatujete si na mě?“

„Jestli si pamatuju?“ Starý muž si odfrkl.

Shirvêsh Palička sevřel rukama jako medvědí tlapy Wynn ramena.

Chane byl tak otřesený tím, že vešel a nic se mu nestalo, že se nechal překvapit. Trpaslík ji mohl odhodit jako prázdné roucho. Ona však ani nezachvěla, když se shirvêsh naklonil a políbil ji na tvář.

„Vlasy mám možná bílé, ale moje mysl se v popel nezměnila,“ řekl. „A zaručuju ti, že je pronikavější než tvoje… s tou posedlostí všechno si zapisovat!“

Chane se zamračil, neboť si nebyl jistý, co má poslední poznámka znamenat.

Wynn si odkašlala, nebo možná spolkla zahihňání, jako by starcova slova byla běžné uvítání. Vytáhla z kapsy poskládaný světlehnědý papír a podala mu ho.

„Teď jsem tovaryška a jsem tady s pověřením. Tohle vám posílá domin Vysokověž.“

Shirvêsh si papír vzal a rozbalil ho, zatímco Wynn ukázala na Chana. „Tento mladý učenec je Chane Andraso.“

„Vysoký a bledý,“ zamumlal trpaslík, aniž zvedl oči od dopisu. „Asi není odtud, že?“

„Pochází ze Vzdálených zemí na východním kontinentu,“ vysvětlila Wynn rychle. „Bude mi pomáhat s bádáním. A tohle je Stín.“

Při zvuku svého jména nastražila Stín uši.

„Měli byste dva volné pokoje?“ zeptala se Wynn. „Nevím, jak dlouho se tady zdržíme.“

Všechna ta nenucenost způsobovala, že si Chane ještě víc připadal, jako že se sem nehodí. Člověk jen tak nevešel do chrámu a nepožadoval pokoje na neurčito. Přesto stál na posvátné půdě a stále úplně nevěřil, že něco takového udělal. A Wynn mluvila dál, jako by na sebe se starým trpaslíkem narazili někde v hostinci. Bylo to příliš neformální… příliš přátelské.

Shirvêsh dočetl dopis a znovu ho složil.

„Ano, ano, na to se nemusíš ptát,“ odvětil. „Kdokoli z bratrstva je zde vítán a jsem rád, že jsem dostal zprávy od Chlâyarda… chci říct Vysokověže, jak byste řekli vy… i když by to štěně mohlo psát častěji než jednou za deset let!“

Chane Vysokověže viděl a starý domin rozhodně nebyl štěně. Jak starý byl tenhle shirvêsh?

„Jedli jste něco?“ zeptal se Palička. „Zrovna chystáme snídani. Při Věčných, co vás k našim dveřím přivedlo před úsvitem?“

Ti dva dál tlachali, jako by bylo naprosto běžné, že se objevují nečekaní návštěvníci a požadují v podstatě milodar. Chane se narodil v rodině nižšího šlechtice ve světě, kde nikdo nechodil na návštěvy bez ohlášení. Od chvíle, kdy povstal jako Vznešený mrtvý, i za to nejmenší pohodlí či útočiště platil nebo bojoval.

„Myslím, že na jídlo jsme příliš unavení,“ řekla Wynn a opět zvedla batoh. „Mohli bychom se k vám připojit na večeři? Cestovali jsme celou noc.“

„V noci?“ Starý trpaslík prudce zamrkal. „Taková spěšná cesta kolem zálivu ve mně vzbuzuje zvědavost. A s cizincem… odkud jsi to říkala?“

„Belaski,“ zaskřípal Chane.

Shirvêsh Palička přikývl, aniž věnoval pozornost Chanovu zmrzačenému hlasu, a uvedl Wynn dál.

„Tak pojďme, dítě, najdeme vám pokoje.“

Společně se vydali k otevřenému klenutému průchodu naproti dveřím a Chane věnoval pozornost okolí.

Zvenčí budova vypadala, jako když se do ní vejde stěží vchod. Za dalším průchodem toho však následovalo mnohem víc. Otvor byl pravděpodobně umístěný v místě, kde průčelí budovy navazovalo na horské úbočí. Odkrýval širokou chodbu, mířící hlouběji do nitra hory, do tohoto… chrámu. Dokonce i pouhé pomyšlení na to slovo Chana zneklidňovalo stále víc s každým dalším krokem, který udělal po mozaikové podlaze vstupní místnosti.

Miniaturní barevné dlaždičky vytvářely obraz statného tmavovlasého vousatého trpaslíka, nesoucího dlouhou, tmavě šedou hůl. Na sobě měl hnědooranžové roucho podobné tomu, které nosil starý shirvêsh. Postava na obraze kráčela po cestě vedoucí ze zamlženého fialového pohoří na pozadí a vypadalo to, jako když chce z podlahy vyjít přímo k Chanovi.

Chane zvedl oči a zrychlil krok, aby dohnal Wynn a jejich hostitele, kteří už byli hodný kus dál v chodbě.

Sem tam narazili na další trpaslíky – ženy i muže – v hnědooranžových hávech. Všichni na ně kývli, zamávali nebo promluvili vlastním jazykem a někteří zívali, jako by se právě probudili. Procházeli různými bočními oblouky i mohutnými širokými dveřmi v hlavní chodbě.

V Calm Seattu, městě pojmenovaném, aby uctilo tento srdnatý lid, který pomáhal vybudovat jeho hrady a nejdůležitější stavby, potkal Chane jen pár trpaslíků. Ještě si na pohled na ně nezvykl. Lidové pověsti v jeho rodné zemi o těchto bytostech hovořily jako o maličkých zemních stvořeních, která se nacházela jen na divokých a odlehlých skrytých místech. Ve skutečnosti… měly báje ke skutečnosti velmi daleko.

Třebaže byli trpaslíci menší než lidé, většina z nich si s Wynn hleděla z očí do očí. Co jim scházelo na výšce, nahrazovali šířkou. Chane jednou v Calm Seattu viděl trpaslíka, který se musel natočit bokem, aby prošel dveřmi obchodu. Povedlo se mu to jen tak tak.

Sledoval Wynn a Paličku, dokud chodba nenarazila na široký klenutý průchod, který vedl do kruhové komnaty podobající se jeskyni. Wynn se u oblouku zastavila a ohlédla se po něm, ale Stín vklusala rovnou dovnitř a očichávala zářivou podlahu z osmibokých mramorových dlaždic.

„Toto je svatyně Bedzâ’kenga… ‚Třpytjazyka‘,“ vysvětlila Wynn. „Jednoho z Bäynæů.“

Chane se okamžitě zastavil a ani se k oblouku nepřiblížil. Mělo svůj důvod, že se dostal přes práh vnějších dveří.

Sotva rozeznával širokou zaoblenou stěnu na opačné straně místnosti za průchodem. Byly do ní vytesány hrubé neznámé znaky, stejně jako v tabulce na dveřích, a Chane předpokládal, že se jedná o trpasličtinu. Rytiny byly rozptýlené a strohé a uspořádané v odstupech ve svislých sloupcích.

Cestou do seattu mu Wynn vyprávěla o trpasličí ústní tradici. To málo, co psali, bylo „vytesáno do kamene“ nebo občas kovu, a to jen tehdy, když si to svým významem zasloužilo předpokládanou trvalost. Styk s lidskou kulturou vedl k používání papíru, pergamenu a dalších přenosných záznamů, ale stará tradice stále převládala.

Chane si všiml šesti vyrytých symbolů nad vchodem do komnaty.

Každý vzor měl tvar osmiúhelníku a jeho propletené linie byly příliš složité, než aby šlo o jednotlivá písmena. Podobaly se několika jemně rytým, které se nacházely mezi rytinami v komnatě.

„Chuoynaksâg Víônag Skíal… Skíalâg Víônag Chuoynaks,“ pronesla Wynn.

Chane stočil oči k její mírně se usmívající tváři.

„Zapamatuj si, co je hodno vyprávění; vyprávěj, co je hodno pamatování,“ dodala a pak pohlédla na Paličku. „Ano?“

Starý trpaslík našpulil rty ve snaze nesmát se, ale nakonec se uchechtl. „Docela blízko… ačkoli v mém jazyce to zní líp.“

Wynn obrátila oči v sloup a pokynula Chanovi, ať jde dál. Zdráhavě popošel blíž a zahleděl se za ni na Stín, která pobíhala kolem nejvýraznějšího prvku komnaty. Na kulatém stupínku přesně uprostřed stála ohromná kamenná socha, vysoká alespoň dvě patra.

Trpaslík s plnovousem a rozpuštěnými vlasy, které lemovaly poklidnou tvář, se díval otevřenýma očima, v nichž zářila divoká radost. Vypadalo to, že hledí do dálky, ale rty měl lehce pootevřené, jako by se chystal pronést důležité prohlášení. V jedné ruce svíral dlouhou hůl vyšší než on sám, která byla nejspíš vyrobena z pevného železa. Druhou ruku měl nataženou dlaní vzhůru, jako by něco nabízel – ruka však byla prázdná.

Byla to stejná postava jako ta na mozaikové podlaze u vchodu.

Všechny svaly v Chanově těle se opět napjaly. Možná ještě na posvátnou půdu nevkročil.

Wynn se shirvêshem zvedli společně ruce s dlaněmi přitisknutými k sobě. Špičkami prstů se krátce dotkli čela, pak rtů a nakonec rozevřeli ruce dlaněmi vzhůru jako socha. Když promluvili, shirvêsh Palička hovořil trpasličtinou, zatímco Wynn opakovala jeho slova v numanštině. Jejich hlasy se rozléhaly a nepodobaly se ani tak modlitbě jako spíš vypravěči, který začíná příběh, a byly hlasité a jasné, aby je všichni slyšeli.

„Pochválen buď Bedzâ’kenge, věčný básník mezi Bäynæy… Pochválen buď Bedzâ’kenge, ochránce a učitel tradic, ctnosti a moudrosti.“

Chane jejich příkladu nenásledoval – ani jeden z nich si toho nevšímal; pak se mu obraz před očima zamihotal.

Paže i nohy mu ztěžkly. Zalila ho únava jako náhlá choroba. Za normálních okolností by teď spal – a nebyla rozlehlá komnata kolem tyčící se sochy stále jasnější?

Na železných hácích na stěnách visely pouze dvě petrolejky, ale na to zde bylo příliš mnoho světla. Zdálo se, jako by socha uprostřed rozšiřujícího se kruhu neostrého světla byla stále jasnější.

Chane cítil na kůži sílící štípání. Opatrně popošel blíž a nahlédl ke stropu komnaty.

V horní části visely vyleštěné kovové disky velikosti štítu, zavěšené mezi spletitými shluky vzájemně propletených železných půlkruhů. Od nich se táhla připojená lana skrze kruhy ve stropě a na stěnách. Vedla dolů, kde byla ve výši pasu uvázaná ke zdobeným železným úchytům.

Chane se prudce zapotácel dozadu a shirvêsh Palička po něm vrhl zmatený pohled.

Svatyně se plnila slunečním světlem. Lana držela správný úhel naleštěných disků. Někde nad nimi proudilo zvenčí dovnitř světlo, které se odráželo do nitra chrámu.

„Wynn…?“ zasípal úzkostlivě.

Pohlédla do sílící záře v místnosti a její šťastný výraz se zděšeně rozplynul.

„Jsou pokoje daleko?“ zeptala se Paličky. „Omlouvám se, že jsme tak špatní hosté, ale už napůl spíme.“

„Samozřejmě,“ odpověděl starý trpaslík a zmatený výraz v jeho vrásčité tváři ustoupil účasti. „Tudy.“

Zavedl je do postranní chodby, která se stáčela kolem svatyně. Dvakrát minuli vchody do této sluncem zalité místnosti.

Chane se držel u vnější zdi chodby, tak daleko od světla, jak to jen šlo. Na křižovatce konečně zabočili do širší, osvětlené pouze řídce rozmístěnými lucernami. Chane kráčel stále pomaleji.

Cestou nikoho nepotkali a shirvêsh vešel do další úzké chodby, lemované pevnými dubovými dveřmi. Nakonec se zastavil, jedny otevřel, pokynul Chanovi dovnitř a pak ukázal Wynn jiné na druhé straně.

„Na konci zimy dne mě vyhledej v jídelně,“ nařídil jí a pak vycenil v úsměvu velké nažloutlé zuby. „Vysokověž v dopise nepsal o tvém bádání. Moc se těším, až se dozvím, co hledáš.“

Wynn unaveně přikývla a shirvêsh zamířil zpátky cestou, kterou je přivedl.

Chane vklopýtal do skrovně zařízeného pokoje, v němž stála i velice široká a nízká postel bez nohou nebo čel.

„O společnou večeři se nestarej,“ zamumlala Wynn unaveně ode dveří. „Odpočiň si – později pro tebe přijdu.“

Chane přikývl a Wynn zavřela dveře.

Pustil oba batohy na zem, odepnul si meč a opřel ho o ně. Opatrně přehodil plášť přes jedinou stoličku v místnosti, vyrobenou z odříznutého kruhu z kmene stromu. Starobylý svitek, který si odnesl z knihovny zámku uvězněného v ledu, byl stále ukrytý ve vnitřní kapse. Nechal jej tam a odpotácel se k posteli. Podivný předmět jej přiměl zastavit se.

Na nízkém kamenném podstavci spočívala velká železná nádoba, široká mělká mísa na nožkách a s vypouklým víkem. Rukojeť víka byla chráněná dřevem a ze štěrbin na vrcholku víka proudilo matné oranžové světlo.

Chane chytil rukojeť, zahřátou i navzdory dřevu, zvedl víko a místností se rozlilo světlo. V hromádce kouřícího písku ležel v nádobě shluk žhnoucích krystalků velikosti nehtu. Na rozdíl od krystalů studené lampy, které používali učenci, tyto se zdály být surové a neopracované, jako by byly vytrženy přímo ze země, a kromě slabého světla vydávaly i teplo.

Chane měl příliš blízko ke zhroucení, než aby si lámal hlavu s malými zázraky zvláštní nové kultury. Položil víko zpátky a padl na postel. Po nepříjemném dopadu na okamžik vytřeštil oči. Matrace pod pokrývkou byla tuhá a tvrdá jako holá země. Ačkoli široká, byla postel příliš krátká. Přesto zavřel oči, přitáhl si nohy k tělu a stočil se napříč. Poslední věc, kterou si uvědomil, než se ponořil do hlubokého spánku, byl svíravý hlad.

Kvílel a kručel v Chanově nitru jako zvíře spoutané řetězy ve tmě.

Wynn by nestrpěla, aby kvůli přežití zabil vnímající bytost, a on by neriskoval nic, co by ji mohlo přimět poslat ho pryč. Ale jak jinak se bude na tomto místě a za nových okolností krmit?

Spánek potlačil hlad i vrčení nespokojeného zvířete v jeho nitru.

Kapitola 2

Wynn se probudila pozdě odpoledne se ztuhlým krkem a bolavým tělem a vzpomněla si, že jsou v chrámu. Už mnoho let nespala na trpasličí posteli. Matrace na nich bývaly stěží víc než vrstva vlněné látky na kamenném stupínku. Taková konstrukce mohla být pohodlná pro těžké trpasličí tělo, ale pro všechny ostatní byla tvrdá jako udusaná hlína.

Když se Wynn posadila a třela si rozbolavělá ramena, Stín se na konci lůžka zavrtěla a seskočila. Na kamenném stolku u dveří stál džbán s vodou a prostý keramický hrnek a Wynn si uvědomila, že má sucho v hrdle.

„Máš žízeň?“ zeptala se Stín.

Vstala a naplnila jí hrnek, zatímco sama se napila přímo ze džbánu. Byla ráda, že je pryč od bratrstva, nadřízených a ostatních učenců, i když to pomyšlení vyvolávalo lítost. Nezodpovídala se nikomu než společníkům, které si zvolila, a byla opět na cestách.

Jako dívka život v cechu milovala. Pak s dominem Tilswithem a dalšími putovala přes kontinent a oceán na místo, kterému učenci říkali Vzdálené země. Jejich úkolem bylo založit novou odnož bratrstva. Avšak v Bele, pobřežním hlavním městě Chanovy vlasti, se život Wynn propletl se dvěma drsnými cizinci a psem.

Magiera, Leesil a Chap tam přišli pronásledovat upíra, jednoho z nejvyšších nemrtvých, které nazývali Vznešení mrtví. Když trojice odcházela a vydávala se hledat artefakt, po němž pátral upír jménem Welstiel, domin Tilswith poslal Wynn s nimi na její první samostatnou misi – a ne zrovna obvyklou pro tovaryšku, která právě získala své postavení.

Putování je vedlo ponurými zeměmi Droevinky, podhorským krajem Straviny, na Bojiště a pak do Elfských teritorií an’Cróanů.

Cesta skončila daleko na jihu od místa, kde začali, ve vysokém mrazivém pohoří Kráterové vrchy. Tam konečně objevili artefakt – „prstenec“ – a starodávné texty, které Wynn přinesla zpět do cechu.

Poté co dorazila domů do Calm Seattu, nic však nedopadlo podle jejího očekávání. Nikdo jejím příběhům o dhampirech, nemrtvých a nekromantech střežených duchy nevěřil. Její nadřízení převzali texty a nařídili jí mlčet a „Bláznivé“ Wynn Hygeorht se v milovaném bratrstvu stranili, jako by byla šílená.

Pak, ani ne před měsícem, byli v Calm Seattu zavražděni čtyři učenci, když z nich to, co ona sama označovala jako „přízrak“, vysálo život. Dosud neznámá nehmotná forma Vznešeného mrtvého pátrala po překladech textů, zapsaných upíry, kteří před dávnými časy sloužili Prastarému nepříteli mnoha jmen. A tento nepřítel kdysi použil hordy nemrtvých jako zbraně v boji proti lidem, trpaslíkům a elfům.

Při svých cestách Wynn narazila na děsivé náznaky toho, že by se tento nepřítel mohl vracet. Skutečnost, že se objevil přízrak, hrozivější a mocnější než jakýkoli upír, kterého znala, ji přiměla pustit se do tohoto pátrání. Musí se naučit víc o dějinách ztracených před tisíci lety, o tom, po jakých znameních pátrat, kdyby znovu nastala válka… nebo jak zabránit tomu, aby k ní vůbec došlo.

Nutně potřebovala najít texty, protože v těch muselo něco být. Nezbývalo jí než tomu věřit, neboť do ničeho jiného nemohla vkládat naději.

Wynn si přes košili oblékla šedé roucho a pak pohladila Stín po hlavě.

„Alespoň najít večeři bude snadné,“ zašeptala.

Stín jí odpověděla zakňučením a Wynn se náhle v hlavě vynořily obrazy a zvuky rušné městské ulice. Klekla si vedle psa, ačkoli Stín byla rodem i původem víc než to.

Stínin otec Chap býval kdysi tím, čemu učenci říkali fay, věční duchové či bytosti mimo vší existenci. Rozhodl se „narodit“ v těle majay-hìho, jednoho z elfských psů, potomků vlků, v jejichž tělech v dávných dobách žili fayové. Jeho přirozenost, duch faye v těle pocházejícím z fayů, mu dávala schopnost vidět v každém, koho měl v dohledu, jeho vzpomínky. Se Stíninou matkou, skutečnou majay-hì, kterou Wynn pojmenovala Lilie, se setkal během cesty Elfskými teritorii ve Vzdálených zemích. Majay-hì se dorozumívali prostřednictvím vzpomínek předávaných při doteku. Wynn tomu říkala „řeč vzpomínek“.

Stín ji zdědila po svém lidu, a k tomu i otcovu schopnost zahrávat si se vzpomínkami, i když neuměla jako on „mluvit“ s Wynn prostřednictvím myšlenek. Stín měla vlastní možnosti, jak využívat otcův dar. Nejen že dokázala nahlédnout do vynořujících se vzpomínek, ale když se s Wynn dotýkaly, mohla jí předat své vlastní. Pokud bylo Wynn známo, žádný jiný majay-hì ani člověk to nedokázali.

Vzpomínky na život ve městě, které Stín vyvolala, probudily ve Wynn touhu mladou společnici utěšit.

„Já vím… nemáš ráda místa se spoustou lidí,“ řekla jemně, „ale tady naše pátrání začíná.“

Zvedla se a zavadila pohledem o batoh a hůl, která za ním byla opřená o stěnu vedle dveří a jejíž sluneční krystal se ukrýval v ochranném koženém pouzdře.

Prohrábla si kapsu, aby se ujistila, že brýle, které vyrobil domin il’Sänke, tam stále jsou. Cínem lemovaná skla byla nezbytná, jakmile byl oslepující sluneční krystal na holi zažehnut. Čočky ztmavly a ochránily jí zrak, ale zároveň stále umožňovaly vidět.

Zdráhala se opustit své věci a málem otevřela batoh, aby zkontrolovala jeho obsah, ale její věci zde byly v bezpečí.

Wynn vykročila ke dveřím, udělala jediný krok a zastavila se.

Sluneční krystal hole byl nenahraditelný, byla to její jediná zbraň proti Vznešeným mrtvým. Nosit ho s sebou po chrámu by však jen vyvolalo otázky. Wynn se přinutila vyjít na chodbu a nechat hůl v pokoji. Podržela dveře, dokud ji Stín nenásledovala.

Chane měl stále zavřeno a bude „spát“ až do západu slunce, takže ho nerušila. Rovněž jeho i s věcmi nechají na pokoji, a Chane měl u sebe ve vnitřní kapse pláště další z nejcennějších částí jejich majetku.

Když opouštěl knihovnu, kde našla texty, zakopl o staré zčernalé pouzdro se svitkem. Byl to právě ten, který se Li’kän, jedna z nejstarších upírů na světě, snažila přimět Wynn přečíst. Ještě víc matoucí bylo, že by toho Wynn stejně nebyla schopná.

Svitek byl celý potřený černým inkoustem.

Poté co ji Chane později v Calm Seattu dohonil, zahlédla pomocí očarovaného zraku útržky z obsahu svitku. Krví nemrtvého zde byla zaznamenána dlouhá řada veršů v tajemných metaforách, zapsaná ve starém dialektu sumanštiny. Útržky, které zahlédla, se jí podařilo částečně a nepřesně přeložit, ale nejdřív jim to nic neřeklo. Oba s Chanem se však domnívali, že svitek je nějak spojený s tím, po čem přízrak pátrá.

A proč by Vznešený mrtvý něco napsal vlastní krví a pak slova pokryl inkoustem? Proč svitek prostě nezničit, pokud později dospěl k závěru, že by obsah neměl nikdo číst? A proč Li’kän chtěla Wynn svitek ukázat?

Wynn zabočila chodbou, zahnala všechny podobné otázky a přinutila se soustředit na nastávající úkol. Pocit klidu, který prožívala, náhle působil nepřirozeně, dokonce špatně, když se snaží nalézt zabavené texty. A měla jen málo vodítek, jediné slovo, které zaslechla v pracovně domina Vysokověže.

Hassäg’kreigi… Kamenochodci.

Vysokověže potají navštívili černě odění trpasličí válečníci. Jeden z nich, ten mladší, mu řekl „bratře“. Podle jejich rozhovoru soudě, oba návštěvníci patřili do této neznámé skupiny. Kdyby se o nich něco dozvěděla a třeba pomocí Vysokověžovy rodiny tohoto bratra našla, mohla by získat stopu, která by ji zavedla k místu, na němž byly texty ukryty. Neboť proč přízrak, který kvůli překladům zabíjel a dokázal podle své vůle procházet zdmi, prostě nešel po původních textech? Odpověď byla zřejmá.

Nebyly uchovávány v cechu.

Zjevně byly těm několika málo vyvoleným k dispozici přes den, aby na nich mohli pracovat, a pak je každou noc odváželi. A ve Vysokověžově pracovně se objevili dva trpaslíci v černém, ale nikdo je neviděl přijít ani odejít. Kamenochodci – to bylo jediné slovo, o něž se Wynn mohla opřít, a v trpasličím seattu nebylo její vědecké vzdělání v bádání téměř k ničemu.

Trpasličí kmeny, klany a rodiny vlastnily málo dokumentů, které by měly velký osobní nebo společný význam. Většinou se spoléhaly na řečníky – básníky, trubadúry, strážce historie a tradice – a na to, že si pamatují věci, které se zdály být hodny zachování. Bude si muset vyzkoušet nové metody pátrání.

Wynn našla chodbu, která obíhala chrámovou svatyni, a když došli k jejímu hlavnímu průchodu, zastavila se. Široká okrouhlá místnost stále zářila slunečním světlem, které dovnitř přenášela zrcadla z leštěné oceli zavěšená u stropu. Zaklonila hlavu a zahleděla se vzhůru na obří sochu s jednou rukou nataženou dlaní vzhůru, jako by nabízela… co?

Domin Tilswith jí jednou vyprávěl, že Bedzâ’kenge – Třpytjazyk – se nejvíc ze všech v historii blížil svatému učenců. Pěkná představa, i když si nebyla jistá, proč by to mělo být důležité. Učenci byli lidé rozumu, ne víry.

Stín zabručela a Wynn zjistila, že pes hledí opačným směrem.

„Palička zmínil, že máme hosty.“

Wynn se prudce obrátila a ocitla se tváří v tvář trpasličí ženě v oranžovém hávu.

„Ach… banê,“ pozdravila ji Wynn. „Mohla byste mi ukázat, kudy se jde do jídelny? Mám se s ním setkat při večeři.“

Wynn ve Stravině ve Vzdálených zemích četla směšné lidové báchorky. Trpaslíci – i když pod jinými jmény – byli popisováni jako sukovití obyvatelé nor. Některé příběhy tvrdily, že je nemožné rozeznat ženy od mužů, protože obojí mají vousy.

To byl ale nesmysl!

Žena ji přejela pohledem od hlavy k patě a při pohledu na „vlka“, stojícího před malým člověkem na stráži, naklonila hlavu na stranu. Dlouhé lesklé černé vlasy jí spadaly na ramena roucha. Některým by se statná postava a široké rysy trpasličí ženy nemusely líbit, ale podle Wynn vypadala žena přitažlivě. Jen trochu přísně a stroze – ale pak se jí v obličeji rozlil široký úsměv.

„Pojďte se mnou,“ pobídla je shirvêsh. „Taky tam mám namířeno.“

Wynn s ní srovnala krok. Kousek před hlavním vchodem zabočili doleva do vedlejší chodby. Od zdí se dunivě odrážely hlasité veselé hlasy, mluvící trpasličtinou. Ještě dřív, než Wynn vůbec vstoupila do dlouhé síně, ucítila vůni hub osmažených na másle a bylinkách.

U nejbližšího stolu sedělo šest shirvêshů, hlučně si dolévali do džbánků a klábosili. Po obou stranách místnosti stály další dva dlouhé stoly s dřevěnými lavicemi, a ten vpravo poblíž jiného klenutého průchodu byl plný misek a podnosů s houbami, kořeněným hrudkovitým kozím sýrem, vařenou kořenovou zeleninou a dušenou zvěřinou.

Wynn si uvědomila, jaký má hlad, a když zalétla pohledem ke Stín, zjistila, že vlčici tečou z tlamy sliny.

„Mladá Hygeorht!“

Shirvêsh Palička se zvedl ze stoličky na opačném konci stolu s jídlem a mával na ni, ať jde k němu. Bílý plnovous se mu roztáhl v úsměvu na uvítanou. Wynn si k němu pospíšila a cestou se zastavila u jídla.

„Všechno to nádherně voní,“ řekla, naběračkou si naložila houby do dřevěné misky a pro Stín připravila další se zvěřinou.

„Kde je ten tvůj mladík?“ zeptal se Palička.

„On není můj… ještě spí. Nechtěla jsem ho budit.“

Shirvêsh zabručel, posadil se a zvedl malý džbán. Než mohla Wynn zasáhnout, nalil do hrnku jakousi kouřící hnědou tekutinu a poslal ho k ní. Váhavě do hrnku nahlédla, začichala a zjistila, že je to jen horký vývar.

„Děkuji vám,“ vydechla s úlevou.

V bratrstvu většina učenců popíjela víno jen při zvláštních příležitostech a Wynn obvykle dávala přednost čaji. Trpaslíci často místo vody pili pivo, občas ohřáté. Alkohol na ně nepůsobil zdaleka tolik jako na lidi, a pili dokonce i destilované lihoviny ze dřeva – což byl nápoj pro ostatní rasy smrtící. Paličkovo gesto bylo nanejvýš ohleduplné.

Wynn stěží stačila postavit Stíninu misku na zem, než se fena na maso vrhla.

Shirvêsh polkl sousto hub a spláchl ho zpěněným pivem.

„Pověz mi o svém úkolu,“ požádal ji. „Po jakých věcech, co si chceš naškrábat do zápisníku, pátráš?“

Wynn se snažila neudělat obličej. Byla dobře obeznámena s trpasličím názorem na to, že lidé si vždy všechno zapisují. Trpaslíci běžně žili dvě stě let. Navíc považovali učence za „legrační lidičky“, kteří krátký život tráví shromažďováním nejrůznějších informací bez ohledu na to, jestli mají praktický význam. Shromažďovat víc vědomostí, než si člověk dokázal zapamatovat, natož použít, považovali trpaslíci za plýtvání roky. Lepší je snažit se zdokonalit vlastní osobu nebo obohatit každodenní život a vlastní kulturu.

Wynn však už tři noci zvažovala, co přesně v tuto chvíli odpoví. Musela se spolehnout na trpasličí předsudky, aby jí starý shirvêsh uvěřil.

„Je to choulostivá záležitost,“ začala, naklonila se blíž a ztišila hlas. „Sumanská odnož našeho bratrstva nedávno dokončila pro archivaci životopisy všech svých dominů. Domnívali se, že takové záznamy budou vhodným příkladem pro budoucí učence. Rada preminů naší větve se rozhodla udělat totéž… ale nezdá se vhodné, aby dominové psali sami o sobě. Dostala jsem za úkol prozkoumat a sepsat životopis domina Vysokověže.“

Shirvêsh Palička přestal žvýkat a zíral na ni. Hlasitě polkl a vypadalo to, že ho stojí hodně úsilí, aby se nad nesmyslností takového úkolu neušklíbl.

„A tak jste tedy přišli sem,“ řekl s nucenou vážností, „kde Chlâyard vyslyšel své první volání.“

Chvíli trvalo, než jí to došlo. Wynn ohromeně seděla a pak si odkašlala.

„Chlâyard – chci říct Vysokověž – byl tady… aby se stal Bedzâ’kengovým shirvêshem?“

Palička zmateně svraštil čelo. „Copak jsi nepřišla proto, abys vypátrala příběh jeho života?“

Wynn se rychle vzpamatovala a přikývla. „Ano, ale tovaryši, kterým byl tento úkol svěřen, nedostali žádné informace a prostě je jen poslali pryč. Životopisy musejí být nestranné a pocházet z nejrůznějších zdrojů. Máme si všechno zjistit sami.“

„Ano!“ vyrazil ze sebe Palička a prudce udeřil rukou do stolu. „Alespoň to bylo moudré rozhodnutí!“

Wynn zalil pocit viny z toho, že tak nenuceně lže. Byla to nepochybně další špatná dovednost, kterou pochytila v Leesilově společnosti, ale nezbývalo jí než v klamání pokračovat.

„Nevěděla jsem, že se Vysokověž chtěl stát shirvêshem.“

Vysokověž si velmi chránil soukromí. Pokořilo by ho, kdyby věděl, že se k Wynniným uším donesla taková informace.

„Byl mým akolytou jen krátce,“ odvětil Palička. „Ale mohu tě představit několika dalším, kteří ho znali lépe. Všechny nás ohromilo jeho rozhodnutí stát se… stát se škrabalem.“

Ani tentokrát si Wynn urážky nevšímala.

„Raději bych začala jeho mládím,“ opravila ho. „Můžete mě nasměrovat k jeho rodině?“

Na ta slova se Palička napřímil na židli, jako by pečlivě přemýšlel.

Wynn si začala dělat starosti, že položila špatnou otázku, ale neměla ponětí, proč byla špatná. Vzbudila v Paličkovi podezření?

Podíval se jí přímo do očí. „Nevím, kde přesně žijí, a mohu ti ukázat jen směr. Pochází z Yêarclágů – ve vašem jazyce Železocopů. Je to malá rodina, a co vím, naposledy žili v Chemarré… na spodní straně.“

Wynn opět zaváhala. „V podzemí?“

Chemarré, neboli „Přímoří“, bylo jedno ze čtyř hlavních sídel seattu, umístěné na opačné straně hory čelem k otevřenému oceánu a ostrovu Wrêdelîd. „Spodní strana“ bylo zdvořilé označení pro ty, kdo žili v nejhlubších – nejchudších – patrech pod povrchem.

„Vrať se na tržiště v Cheku’ûnu a svez se soupravou do Chemarré,“ poradil jí Palička. „Neznám podzemí té osady, ale ve stanici v Chemarré ti někdo může ukázat cestu.“

Jeho tón se změnil, jako by mluvil o něčem nepříjemném, ale Wynn ještě neskončila.

„Shirvêshi, zatímco budu tady, chtěla jsem pro archivy bratrstva zjistit něco o Kamenochodcích. O nich se… toho ví jen málo…“

Wynn postupně umlkla, zatímco Palička přestal mrkat. Jeho černé zorničky vypadaly jako ostré špičky.

„Mladá Hygeorht…“ začal tlumeným hlasem, „tvůj cech toho vyslídil víc, než jsem si uvědomoval… nebo se ti o tom zmínil Vysokověž? Jak zrovna ty víš o Hassäg’kreizích?“

„Zaslechla jsem to slovo jen párkrát,“ odvětila Wynn. „Kromě toho, že tvoří mezi vaším lidem posvátnou sektu, toho vím jen málo.“

„Mí vlastní lidé toho nevědí o moc víc,“ opáčil, ale to, jak mluvil, naznačovalo, že toho víc ví.

Palička si povzdechl nosem a zjevně se smířil s obtěžováním, kterému nemohl zdvořile uniknout. Rozhovor se očividně týkal mnohem složitějších otázek, než očekával.

„Kamenochodci, jak je nazýváš, jsou strážci našich nejvíce uctívaných mrtvých.“ Odmlčel se, buď aby svá slova zdůraznil, nebo si promyslel další. „Kamenochodci se starají pouze o thänæy, kteří nosí kolem krku thôrhk na znamení svých skvělých úspěchů. Když thänæ zemře… a má být uložen do země… mohou přijít Kamenochodci, aby jeho či ji vzali do podsvětí. V jejich péči se nejproslulejší thänæové mohou jednoho dne stát Bäynæy – které nazýváš našimi Věčnými – a předky nás všech, jako je požehnaný Bedzâ’kenge.“

Ani uchvácení Wynn nezabránilo vyhrknout nabízející se otázky.

„Tohle ‚podsvětí‘, kde Kamenochodci žijí… je to skutečné místo? Kde ho můžu najít?“

Palička obrátil oči v sloup a vstal, a tentokrát si opravdu povzdechl nesouhlasně.

„Taková otázka by neměla být pokládána, natož zodpovězena… nebo zapsána!“ Pak jeho tón změkl a trpaslík poklepal Wynn po rameni jako shovívavý dědeček. „Řekl jsem ti všechno, co potřebuješ vědět. Teď dojez večeři a třeba vyvenči to svoje zvíře – venku, prosím! Pak se soustřeď na Vysokověžův životopis. Jen Věční vědí, jestli z toho vzejde něco dobrého.“

Wynn věděla, že Palička při vší laskavosti nemá tušení, jak umí být blahosklonný. Svými otázkami zašla až do krajnosti, ale kdo ví, kdy jí zase bude věnovat plnou pozornost? Vstala, a než odešel, ještě ho zastavila.

„Shirvêshi, promiňte mi, ale mám ještě jednu otázku. Ze všech příběhů, které si pamatujete, vzpomínáte si na něco o místě zvaném Bäalâle Seatt… a o někom jménem Thallûhearag, kdo…“

Paličkova vrásčitá tvář prudce zbledla a Wynn strnula a zmlkla.

Vypadal, jako by mu z jejích slov bylo špatně. Široký obličej se mu zalil odporem. Následovala dlouhá chvíle, než se konečně uklidnil. Jeho mlčení a zkoumavý pohled naháněly Wynn strach.

Palička se kradmo ohlédl přes rameno, ale žádný z ostatních shirvêshů se na ně nedíval. Buď je neslyšeli, nebo neměli tušení, o čem Wynn mluví. Palička se k ní obrátil, naklonil se těsně k ní a zaťatými zuby šeptem procedil: „Kde jsi slyšela tenhle titul?“

Bylo to tak prudké a nečekané, že sebou škubla a snažila se vymyslet nějakou odpověď. Napadla ji jen jedna.

„Musel se mi o něm zmínit domin Vysokověž.“

Palička se narovnal.

„Můj bývalý pomocník mě zklamal,“ řekl. „Nikdo, zvláště ne někdo tak mladý jako ty, by o takové věci neměl vědět… natož po ní pátrat! Ze vzpomínek mého lidu již téměř zmizel a s ubíhajícím časem si ho pamatuje stále méně z nich… nebudu to křísit!“

Jídelna byla náhle až příliš tichá.

Ostatní u vzdáleného stolu si vyměnili pár tlumených slov. Wynn zjistila, že se na ni upírají prázdné a zmatené pohledy. Byla cizinka, která se dopustila vážného poklesku.

„Děkuji vám za jídlo,“ řekla tiše. „Měla bych se podívat na Chana.“

Wynn před Paličkovým upřeným pohledem ucouvla a pohladila Stín po hlavě, aby fenu přiměla následovat ji.

„Dnes večer zajdeme na stanici,“ dodala, „a svezeme se do Přímoří, jak jste navrhoval. Možná se pár dní nevrátíme.“

„Vždy jste tady vítáni,“ odpověděl Palička klidně.

Když však Wynn spěchala k hlavní chodbě, nešla jí jeho reakce z hlavy. O Bäalâle Seattu neřekl Palička nic a ona se jej nechystala v blízké době znovu zeptat. Ale pokud šlo o Thallûhearaga…

Palička o tom mluvil jako o titulu, nikoli jménu – a jako o věci, kterou si nikdo nemá pamatovat. To byl v ústní kultuře, kde milovaní a ctění žili dál ve vyprávění, vážný odsudek. Proč pouhá zmínka o něm vzbuzovala odpor? Dokonce si přál upřít tomu ve vzpomínkách nesmrtelnost… přesto, ať to bylo cokoli či kdokoli, dostalo to titul a tím bylo pozvednuto nad ostatní.

Vše bylo velice matoucí, a ať se Wynn snažila, jak chtěla – a nebylo to poprvé – nedokázala pojem přeložit. Snad to byla nějaká starší podoba trpasličtiny, jednoho z nejvíce proměnlivých jazyků, jaké bratrstvo znalo. Zatímco obcházela chrámovou svatyni, zatoulaly se Wynniny myšlenky k Chanovi.

Ona a Stín nebyly jediné, kdo potřeboval potravu. Nebylo příjemné myslet na Chanovo „jídlo“, ale nemůže ho prostě nechat hlady. Bylo to bezcitné, pokud ne rovnou nebezpečné. Wynn sklopila oči, nejistá si tím, o kolik z toho se podělit se Stín.

Wynn se otočila a spěšně vyrazila k mramorovým dveřím.

„Pojď, Stín. Musíme před setměním něco vyřídit.“

Chane otevřel oči do kalného světla, unikajícího štěrbinami ve víku železné nádoby. Chvilková ztráta orientace pominula, a když se posadil, vrátily se mu vzpomínky na minulou noc. Byl v pokoji v chrámu trpasličího „Věčného“ a upadl do spánku, aniž se svlékl, takže si pomačkal a zválel oblečení.

Vstal a pokusil se dát trochu do pořádku. Bezmyšlenkovitě zamířil zkontrolovat vnitřní kapsu pláště.

Staré pouzdro na svitky tam stále bylo. Z tohoto chování se stal nervózní zvyk.

Snaha rozluštit tajemství svitku bylo to, co jej přivedlo k Wynn. Dala mu záminku, proč ji vyhledat. Nemluvě o hádance, kterou obsahoval, ztratit ho by bylo jako ztratit jedinou naději na to, že zůstane v jejím světě.

Jeho zbývající pozemský majetek ležel na podlaze tam, kde ho zahodil, včetně pláště a meče. Oba batohy na sobě měly menší skvrny od noci přede dvěma lety, kdy s Welstielem opustili potápějící se loď a doplavali na břeh. Ve vlastním batohu měl především osobní předměty, ale také malou sbírku textů a pergamenů, které získal v klášteře léčitelů. I ty voda poškodila, přestože je před skokem přes palubu pečlivě zabalil.

Wynn je neviděla. Vzhledem k tomu, co Welstiel provedl mnichům, kteří je předtím vlastnili, si Chane nebyl jistý, jestli jí je vůbec kdy ukáže. Ale zdálo se mu, že nechat je ve vysokých, pustých horách by nebylo správné.

Většina děl byla napsaná ve staré stravinštině, kterou dokázal částečně přečíst. Na jedno z nich často myslel. Bylo to to nejtenčí z nich, svazek silných, čtyřikrát přeložených pergamenů mezi zašedlými koženými deskami. Jmenoval se Sedm listů… čehosi. Poslední slovo bylo věkem a používáním odřené k nečitelnosti.

Ačkoli Chane tyto texty vzal jiným lidem, nyní se považoval za jejich opatrovníka. Nezbyl nikdo, kdo by se o ně staral. Tento citový vztah se netýkal obsahu druhého batohu, který kdysi patřil Welstielovi.

Chane ho ukradl oné noci v zámku uvězněném v ledu, když Welstiela zradil Magieře. Dřepl si, otevřel klopu z plachtoviny a nahlédl dovnitř. Batoh obsahoval sbírku tajemných a možná světských výtvorů. Přestože formálně byly nyní jeho, Chane o těchto předmětech dosud nepřestal uvažovat jako o majetku svého starého společníka. Možná nepřestane nikdy.

Zaplavil ho hlad a Chane začal prohrabávat Welstielův batoh. Kromě dvou tajemných deníků, v nichž byly na stránkách nerozluštitelných symbolů a schémat rozptýleny skrovné zápisy v numanštině, zde byly zvláštní předměty a schránky.

Chane si prohlížel tři hladké hůlky, každou dlouhou jako jeho předloktí a silnou jako palec. Jedna byla z červené mosazi nebo mědi, druhá šedá jako cín, ale tvrdší, a poslední vypadala jako vyrobená z obsidiánu, ačkoli zvonila kovově. U nich ležela vyleštěná ocelová obruč o poloměru talíře, na níž byly jako vlas tenké rytiny a páchla spáleninou.

Na dně batohu ležely dvě krabičky.

Té delší a užší, potažené černou kůží a zabalené v indigové plsti, si nevšímal. Místo toho vytáhl krabičku z ořechového dřeva. Uvnitř ležely na rudém polstrování tři železné tyčinky s očky na konci dlouhé jako ruka, mosazná miska velikosti čajového šálku a silná bílá keramická lahvička s obsidiánovou zátkou.

Ocelovou obruč Chane částečně pochopil, ale neznal její plnou moc. Welstiel ji dokázal zvednout, když byla ještě rozžhavená, a Chane to neuměl. Rovněž chápal mosaznou misku, třebaže ji nebyl schopen použít. Welstiel ji používal, aby odčerpal a polapil životní energii smrtelníka v třikrát očištěné vodě z keramické lahvičky. To mu umožňovalo přežívat dlouhá období, aniž by se krmil jiným způsobem.

Chane tu pálivou hořkou tekutinu nejednou pil. Lektvar byl odporný a postrádal radost z lovu a euforii z krmení. Protože však dělal Wynn společnost mezi živými, krmit se představovalo větší riziko. Především že se Wynn dozví, jak se mu daří přežívat – existovat.

Doposud nedokázal vysvětlit, jak se vlastně šálek používá. Ale byl inteligentní a měl menší znalosti zaklínání, a toužil rozluštit tajemství Welstielových výtvorů včetně odporného malého šálku. Kdyby mu stačilo nakrmit se jednou za měsíc, ubyla by jedna z překážek, která mu bránila zůstat s Wynn. Přesto by před ní i takové jednání musel skrývat, protože oběť během něho tak jako tak zemřela.

Ozvalo se zaklepání na dveře.

„Jsi vzhůru?“ zavolala Wynn z druhé strany.

„Okamžik,“ zaskřehotal Chane hlasitě.

Rychle vrátil krabičku s miskou do Welstielova batohu, šel otevřít dveře a ztuhl.

Wynn nesla glazovanou keramickou nádobu. Zjevně jí nebylo dobře a na tváři se jí leskl pot.

„Jsi nemocná?“ zeptal se.

Wynn neodpověděla a sklopila pohled k nádobě. Do nosu mu začal pronikat známý pach.

„Co je to?“ zeptal se.

Hlasitě polkla a protlačila se kolem něj do pokoje. Než ji mohla Stín následovat, Wynn kopnutím zabouchla dveře. Stín začala venku štěkat a škrábat, ale Wynn si jí nevšímala.

„To je… je…“ Nedořekla a Chane už zachytil měďnatou slanou vůni.

„Krev?“ zašeptal.

„Kozí krev,“ vyhrkla, téměř zapištěla. „Zašla jsem k řezníkovi… takže je… je čerstvá.“

Wynn opět polkla, nebo se jí spíš chtělo zvracet. Chane jí rychle vytrhl nádobu z ruky, zděšený tím, co udělala.

„Řezníkovi jsem řekla, že je to na… jelita,“ zašeptala a pak si hřbetem ruky otřela ústa. „Za chvíli jsem zpátky,“ zamumlala. „Než dnes v noci vyrazíme, potřebuju si vzít pár věcí.“

Rychle se obrátila ke dveřím a vyklouzla ven. Stín konečně přestala štěkat.

Chane stál a zíral na nádobu.

Wynn si musela uvědomit, že jeho hlad je s každou nocí cesty sem silnější, ačkoli si myslel, že to před ní skrývá. Přišel sem jako její ochránce – alespoň to oba prohlašovali. Ve skutečnosti by odpřísáhl cokoli, jen aby zůstal v její blízkosti. Nyní požádala, aby porazili kozu – možná se na to i dívala – aby mohla koupit co nejčerstvější krev.

Bylo jí z toho zle, a co hůř… byla to zbytečná námaha.

Krev byla zároveň sladká i slaná, ale ona jej nekrmila. Krev byla dobrá, ale jen tím, co ji naplňovalo, když v posledních okamžicích tryskala z těla zmítající se oběti.

Bylo to jen médium.

To se Chane také dozvěděl od Welstiela, další pravdu o Vznešených mrtvých: pouštění žilou byl způsob, jehož pomocí byl život oběti uvolněn dostatečně agresivně, aby mohl být díky upírovu vnitřnímu hladu a těsné blízkosti pohlcen. Kromě Welstielova šálku existoval jediný zdroj, z něhož se Chane mohl krmit – živí.

Tato krev byla stejně mrtvá jako koza, z níž pocházela.

Nádoba Chanovi ztěžkla v rukou. Wynnina naivní oběť, její pokus „nakrmit“ ho, v něm zanechala jen pocit ponížení. Nikdy nepociťoval sám k sobě odpor, ale ten se nyní pnul mezi jeho touhou po Wynn a tím, po čem toužila jeho skutečná přirozenost.

Nikdy jí nebude moci říct, proč bylo její úsilí zbytečné. Raději ať si myslí, že mu pomohla, a on se ujistí, že už to nikdy neudělá. O své potřeby se postará sám.

Chane postavil nádobu z dohledu za postel a vyšel z pokoje. Zjistil, že Wynniny dveře na opačné straně chodby jsou pootevřené. Stála k němu zády a kontrolovala své věci.

„Měl by ses sbalit,“ zašeptala.

Stín, schoulená na posteli, jej nehnutě pozorovala.

„Kam jdeme?“

„Skrz horu.“

Kapitola 3

Wynn se vlekla kolem vysokých pylonů. Do noci kouřily velké neopracované krystaly a vrhaly na ulici kaluže matného oranžového světla. Celou dobu kráčela mlčky a s Chanem či Stín ani jednou nepromluvila. Když se přiblížila ke stanici v Cheku’ûnu, „Zátoce“, do nákladního výtahu, který mířil zpátky vzhůru, nastupoval houf obchodníků s rybami s prázdnými vozíky. Tudy však její cesta nevedla.

Její myšlenky stále vířily kolem Paličkových mlhavých pokynů, jak najít Železocopy. Vždy si představovala, že domin Vysokověž pochází z vysoce postavené rodiny, možná dokonce se spojením na klany v konkláve pěti kmenů. Proč si to myslela – kvůli jeho hrdosti a povýšenému chování? Avšak Vysokověžova nejbližší rodina žila „na spodní straně“, hluboko pod nadzemní osadou nebo i horními tunely a síněmi. Tak málo toho Wynn o svém starém učiteli věděla.

Přidala do kroku.

Těsně za stanicí spatřila v hoře ohromný klenutý průchod. Z otvoru se linula matná záře, která zalévala zadní stranu kulatého domku se strojovnou, a společně s ní hučící mumlání, jako by do tmy zívala tlama ohromné pece.

„To je hlavní vchod do podzemí Zátoky,“ řekla.

Chane kráčel těsně po její pravici, ale Stín popoběhla trochu dopředu, jako by věděla, kam mají namířeno.

„Už jsi byla uvnitř?“ zeptal se.

„Ne, ale domin Tilswith mi pověděl o soupravách. Kromě výtahů na vrchol hory a Seattâshe – Starého Sídla – představují nejrychlejší způsob cestování mezi osadami. My ale projedeme celou horou, abychom se dostali do Chemarré… Přímoří.“

Chane se zarazil, což přimělo zastavit se i Wynn.

„Dokonce i když půjdeme přímou cestou, bude to trvat celé dny… noci,“ namítl, zatímco nespouštěl z očí žhnoucí jícen hory.

„Ne,“ opáčila a poplácala se po noze, aby přivolala Stín zpět. „Do Přímoří dorazíme před úsvitem.“

Chane na ni pochybovačně pohlédl. „Je to pětačtyřicet, možná šedesát mil daleko. Tak rychle se nic nepohybuje.“

Wynn si nebyla jistá, jak odpovědět. Vše věděla jen ze stručného vyprávění domina Tilswitha a jeho ujištění, že trpasličí soupravy jsou nejrychlejší způsob, jak se dostat z jedné osady do druhé.

„Uvidíš,“ řekla. „Stát tady v zimě a vysvětlovat to by zabralo víc času.“

To bylo přehnané, ale sama soupravu ve skutečnosti nikdy neviděla.

Stín se neklidně vrtěla na ulici a uhýbala stranou, kdykoli se někdo příliš přiblížil nebo vrhl po vysokém černém vlkovi se dvěma lidmi podezřívavý pohled.

„Pojďte,“ pobídla je Wynn. „Řekla bych, že po setmění nebude jezdit tak často.“

Chane si povzdechl a nevrle pohlédl na nákladní výtah. Plný obchodníků s rybami a dalších cestujících, kteří takto pozdě někam vezli náklad, se převalil přes okraj nakládací plošiny, zmizel jim z dohledu a vydal se dolů po úbočí. Wynn popadla Chana za rukáv a táhla ho za sebou. Když však zabočili kolem mohutných kamenů, lemujících jícen hory, Wynn poklesla čelist nad tou podívanou.

K vysokému klenutému stropu hladké vydlabané jeskyně se zvedal řídký les vytesaných sloupů, velkých jako malé hradní věže. Na volných prostranstvích vládl zmatek a všude bylo plno pouličních prodavačů, podomních obchodníků, prodejců a cestujících. Z kárek, stánků, a dokonce i provizorních stanů se prodávalo nejrůznější zboží. Trpaslíci, kteří na noc mířili domů, si mezi sebou vyměňovali všechno od masových pirohů a čaje až po soudky trpasličího piva a ořechy v medu.

Na kamenných podstavcích v širokých cestách mezi sloupy kouřily další velké žhnoucí krystaly, stejně jako na ulicích venku. Dým z přenosných košů na žhavé uhlí a pára unikající kolem krystalů naplňovaly obrovskou jeskyni mlhavou oranžovožlutou září.

„Proboha,“ zašeptala Wynn.

Chane se obrátil kolem dokola, zatímco se Wynn vzpamatovávala ze šoku. Rozhlížela se a snažila se přijít na to, kudy jít dál.

Protože stála poblíž vchodu, neměla přes tolik lidí, sloupů a pylonů jasný výhled. V zadní části jeskyně zahlédla vrcholky čtyř velkých klenutých průchodů do tunelů, vedoucích hlouběji do hory. Ale který z nich je ten pravý?

Pravé koleno se jí podlomilo, jako by do něj zezadu něco tvrdě narazilo.

Wynn zjistila, že se Stín krčí za ní. Položila feně ruku na hlavu a předala jí vzpomínky na jejich klidné chvilky v soukromí, ale stále cítila Stínino vyděšené bručení.

„Tohle je blázinec,“ zaskřípal Chane. „Kudy se dáme?“

Wynn sledovala jeho pohled nahoru ke stropu jeskyně a okamžitě se jí opět sevřelo srdce.

Ve stěnách dómu nad nimi ústily další tunely, i když menší než ty na úrovni podlahy. A byli tam i další trpaslíci. Mezi plošinami na obloucích, které obklopovaly horní části všech sloupů, vedly kamenné lávky široké jako úzké cesty. Lávky končily v ústích dalších tunelů v různé výšce ve stěnách jeskyně. Po vysokých chodnících pospíchali mezi velkými kouřícími krystaly v železných držácích na sloupech nejrůznější obchodníci.

Velké množství hlasů, kroků a křik prodejců ještě zesilovaly stěny jeskyně, od kterých se odrážely. V tom hřmotném rámusu se Wynn cítila, jako by jí do hlavy strčili úl.

Celé to místo působilo, jako by všechna tržiště z Calm Seattu nacpali do jediné velké díry v hoře. Měli příliš mnoho možností, mnohem víc, než čekala.

„Ty nahoře ne,“ dostala ze sebe nakonec. „K soupravám se musí dát snadno dostat s nákladem, který vyvážejí po úbočí hory.“

Wynn se rozhlížela po naložených vozech nebo dvoukolácích, které by jí mohly ukázat směr, ale žádné neviděla. Pak se ohlédla zpátky ke stanici venku. Ta ležela směrem na východ a Přímoří bylo zhruba na jihozápadě. Stoupla si na špičky a pozorně si prohlížela okolí. Zdálo se, že jeden z hlavních tunelů vede správným směrem. Nadhodila si batoh výš, sevřela hůl a Stínin zátylek a začala se prodírat davem.

„Prunnaghvíâh!“ překřičel drsný hlas hluk. „Prunnaghvíâh chûnré!“

Někdo nabízel na výměnu srnčí klobásy a Wynn si vzpomněla na Chapovu zálibu v mastném jídle. Stín sebou náhle trhla a stáhla Wynn stranou.

„Hej!“ vykřikla Wynn. „Stín, stůj… Stín!“

Wynn se klopýtavě hnala za Stín, která s nataženým čenichem kličkovala davem. Vyběhly na otevřené prostranství, kde stál vůz s uzeným masem a zavěšenými klobásami. Za ním stál starý trpaslík v kožené čapce naražené na stranu a Wynn se zaúpěním strhla Stín zpátky.

Stejně jako u jejího otce Stínin strach podléhal čenichu a žaludku. Ale Wynn to vzpamatovalo a dovedlo k očividnému řešení jejich nesnází.

„Počkej tady,“ řekla Chanovi.

„Proč?“

„Zeptám se na cestu.“ A pohladila Stín po hlavě.

Vyslala k ní rychlou vzpomínku na to, jak při nakládání zavazadel během jejich cesty kolem zálivu nutila Stín sedět a čekat. Pak si pospíšila k obchodníkovi s masem.

„Kudy se dostaneme k soupravě… do Přímoří?“ zeptala se chvatně.

Trpaslík sebou trhl. Posunul si koženou čapku na plešatící hlavě a lehce se zamračil. Wynn si vzpomněla na dobré způsoby. Informace se mezi trpaslíky vyměňovaly stejně jako zboží, ale existoval způsob, jak tento problém obejít.

„Kolik by stála menší klobáska?“ zeptala se.

„Co na výměnu?“ odpověděl lámanou numanštinou.

Wynn zaváhala. Trpaslíci nepoužívali mince jako lidé. Posuzovali je podle ceny kovu a dávali přednost užitečnějším, jako třeba měděným a železným, nebo dokonce ocelovým. Tyto kovy se v lidské společnosti na mince nepoužívaly, ale trpaslíci někdy takové z nedalekých zemí přijímali, zvláště pak mince z Malourné, a používali je při obchodování s lidmi.

Wynn nic na výměnu neměla, takže vylovila měšec a nabídla stříbrnou penci.

Prodavač zasténal, jako by to byl ohromný problém.

„Právě jsem přijela,“ vysvětlila. „To je všechno, co mám… a nabízím to všechno.“

Při těch slovech se trpaslík zasmál.

„Příliš moc,“ odpověděl a sklonil se. Zvedl smyčku ze spletených šňůrek, plnou kotoučků s otvorem uprostřed, vyrobených z oceli, mědi i mosazi, a rozvázal ji. Vybral dva větší měděné kotoučky a vyměnil je za penci.

Wynn neměla ponětí, jakou mají cenu.

Prodavač jí podal klobásku zabalenou v hnědém dubovém listu, změkčeném pomocí nějakého oleje. Ukázal přesně na ten tunel, k němuž mířila.

„Všechny cesty do všech seattů,“ řekl. „Až přijde odbočka, zůstaňte vpravo.“

„Vuoyseag!“ poděkovala mu a odspěchala zpět k Chanovi. „Jdeme. Vím kudy.“

Zatímco se nedívala, Stín jí klobásu i s listem vytrhla z ruky.

„Moje prsty!“ vyjekla. „Ty malá… varuju tě, nebude z tebe takové čuně, jako je tvůj otec.“

Bylo po klobáse. Stín vyplázla jazyk a snažila se vyplivnout rozkousaný list.

Chane stáhl batoh Wynn z ramene dřív, než ho stačila zarazit. Sevřel ho pod paží a svoje dva si přehodil přes rameno.

„Veď nás,“ řekl, „a dostaň nás odtud.“

Wynn popadla Stín za kůži na zátylku a začala se prodírat k druhému tunelu zleva.

Sau’ilahk se probral ze spánku a pomalu se projasňující vědomí mu naplnila jediná myšlenka.

Dokázal se „probudit“ na jakémkoli místě, které si jasně pamatoval, a proto se soustředil na stíněné místo s borovicí za chrámem Bedzâ’kenga. Vzápětí ho polekal pohled na Wynn a její společníky, kteří mířili přes ulici a dolů po širokých schodech. Jasně ji slyšel použít slovo „stanice“.

Sau’ilahk se krátce ponořil do spánku a soustředil se na další jasnou vzpomínku.

Tentokrát se objevil uvnitř mizerně osvětleného výklenku jednoho z přístupových tunelů do jeskyně s velkým tržištěm v Cheku’ûnu. Při pátrání ji už navštívil. Procházela tudy jiná kořist, ti, které sledoval po celé roky, desetiletí… staletí…

Osoby mnohem pozoruhodnější než Wynn Hygeorht.

Kolem ústí úzké chodby procházely zástupy trpaslíků a občas lidí, ale jeho výška mu poskytovala jasný výhled na široký vchod do jeskyně. Čekání dokázal Sau’ilahk povýšit na umění. Brzy se objevila Wynn, společně se Stín a tím mužem, který zde byl, a zároveň nebyl.

Sau’ilahk sledoval, jak se Chanova a pak Wynnina ústa pohybují. Plál hněvem, neboť nebyl dost blízko ani na to, aby jim dokázal odezírat ze rtů. Jeho černé pohřební roucho dobře splývalo se stíny, ale na volném prostranství by si jej všimli. A dokonce i kdyby se tomu vyhnul, majay-hì by ho ucítila, kdyby se příliš přiblížil. V tuto chvíli davy živých bytostí zastíraly zvířeti vnímání.

Jeho kořist se prodírala davem a jen jednou se zastavila u obchodníka s masem.

Sau’ilahk je nemusel sledovat, aby věděl, kam má Wynn namířeno. Bylo nepravděpodobné, že se poté, co opustila chrám, vydá do podzemních podlaží této osady. Opět se rozplynul.

Jeho přítomnost bledla, jak se opět nořil do spánku – ale ne až do naprosté temnoty. Soustředil se na představu dalšího místa, které si dobře pamatoval. Během okamžiku se probudil asi o padesát yardů dál v tunelu za stanicí soupravy a zůstal stát mezi hlubokými a širokými vyjetými kolejemi v jeho podlaze, lemovanými otlučenou ocelí. Opět netrvalo dlouho, než Wynn dorazila.

Kam a proč má namířeno? Našla v chrámu nějakou stopu, která by ji mohla dovést k textům – k zápisům Li’kän, Häs’sauna a Volyna, tří „Dětí“ Milovaného? Zalil ho slabý pocit úlevy. Dnes v noci ho možná zavede k tomu, po čem touží. Vzápětí však následovala zášť.

Hkàbêv – Milovaný – kterého kdysi v minulosti nazývali řadoví sumanští vojáci il’Samar, Noční hlas, svěřil své poklady Dětem – upírům – místo Sau’ilahkově kastě Uctivých.

Milovaný byl stejně zrádný jako nádherný, což Sau’ilahk zjistil už před celým věkem. Avšak dokonce i zradu bylo možné obrátit ve výhodu, pokud měl člověk dostatek trpělivosti a času. Sau’ilahk se během dlouhotrvajícího utrpení naučil trpělivosti. V tuto chvíli byl tomu, co chtěl, mnohem blíž než kdy předtím.

Wynn Hygeorht věřila, že dokáže texty najít a odhalit tajemství z časů, které učenci nazývali Zapomenuté doby, dějin ztracených tak dávno, že jejich útržky byly jako drobky chleba rozsypané v pustině. Až si vezme vše, co pro něj získá, pohltí její slabý život jako předkrm před opulentní hostinou.

Nejprve však musí zjistit, kam a proč jde.

Wynn si razila cestu tunelem. Zástup prořídl, jak místní obyvatelé dokončovali obchody, ale víc jich vycházelo ven, než šlo dovnitř. Snažila se držet těsně u vysoké stěny tunelu, zatímco se brodila proti proudu. Když se cesta v plynulé zatáčce rozdělovala, ohlédla se, aby se ujistila, že se jí Chane neztratil. Pak vklopýtala do další rozlehlé jeskyně.

Nebyla ani zdaleka tak velká jako ta s trhem, ale přesto se Wynn okamžitě zastavila.

Místo sloupů a davů lidí zde byly dva tunely široké jako tři cesty, které odtud vedly do hlubin hory. Jeden mířil téměř přímo na jih a pravděpodobně vedl do Chekiuní, „Bodce“. Druhý mířil víc na jihozápad a musela to být cesta do Přímoří.

Dvě široká a dlouhá nástupiště v jeskyni byla vyrobená ze silných dřevěných fošen a klád jako přístavní mola. Každé mířilo k jednomu z tunelů a z každé plošiny vedla do ústí tunelu trojice zkroucených, ocelí vyztužených kolejí v žulové podlaze. Jedna z každé trojice byla širší než zbývající dvě, nejspíš pro nákladní vůz.

Na nástupišti k Bodci čekalo několik trpaslíků a jediný, podle vzhledu zámožný člověk, a chystali se nastoupit.

Stín se pokusila couvnout, tahala Wynn za sebou a její vrčení přešlo v kňučení.

„Odsúdýnjè!“ zaklel Chane v rodné belaskijštině a zamračil se na řadu otevřených vozíků.

„Šli byste vy dva raději přes horu?“ oplatila jim Wynn.

Už začínala mít dost jejich protestů vůči trpasličímu způsobu cestování, ačkoli sama měla určité pochybnosti. Soupravu v podstatě tvořila řada vozíků, vyrobených z pevného dřeva. Byly natřené žlutohnědou a zelenou barvou a usazené na podvozcích, jejichž těžká železná kola byla okovaná ocelí. Uvnitř každého vozu stály čelem po směru jízdy řady lavic, rozdělených úzkou uličkou uprostřed. Na vnější straně cestující chránilo po pás vysoké zábradlí. Všechny vozy byly zastřešené, ale plnou stěnu a dveře měly jen vpředu, nejspíš proto, aby rozrážely vzduch, až naberou rychlost.

Na nástupišti stál s mírně rozkročenýma nohama rozložitý břichatý trpaslík v jednoduché kožené zbroji. Přiložil sukovité ruce k ústům, vykřikl: „Maksag Chekiuní-da!“ a pak to zopakoval v numanštině: „Odjezd do Bodce!“ Potom se valil po nástupišti a zaháněl nepříliš početné cestující do vozů.

Wynn jej nesledovala dlouho. Jakmile se usadil poslední cestující, kolem prvního vozu se zvedl oblak páry, až nebylo jasně vidět. Stěží rozeznala předek vlaku, který, jak se zdálo, měl vpředu špici. Viděla ji jen proto, že zářila.

Hrot uvnitř oblaku páry žhnul jako jeden z obrovských krystalů na pylonech. Vypadal však ještě větší, s čistšími liniemi, a pomalu pulsoval, takže světlo sláblo a sílilo. Z podvozku prvního vozu se prudce vyvalil oblak páry a zář zesílila a ustálila se na žhavé žluti, z níž Wynn bolely oči.

S kovovým skřípěním kol na kolejích se řetěz vozů pomalu pohnul vpřed. Během chvíle nabral rychlost klusajícího koně. Když vjížděl do tunelu, ostrá záře na špici mu osvětlovala cestu a Wynn slyšela, jak rytmus kol rovnoměrně zrychluje. Vozy zmizely z dohledu a Wynn vyschlo v ústech.

Také Chane stál a zíral za soupravou.

„Nějaký tajemný hnací stroj,“ zašeptal. „A světla na ulicích a v jeskyni. Provozují trpaslíci thaumaturgii a vytváření magických předmětů?“

Wynn bojovala s odpovědí. „Něco podobného. Domin Tilswith to vysvětloval spíš ve smyslu vrozeného trpasličího spojení se živlem země. Ale mluvil o tom dost neurčitě. Myslím, že to sám úplně nechápal.“

Wynn hleděla směrem, kterým vozy odjely, a cítila, jak se Stín mlčky chvěje, jako by byla tak vyděšená, že ani nechce kňučet. Pohladila fenu po zádech, neboť si náhle uvědomila, jakým utrpením tato cesta pro Stín bude – v podzemí, daleko od přirozeného střídání dne a noci, obklopená davy lidí a cestující tak nepřirozeným způsobem.

„Potřebujeme tenhle,“ ukázala Wynn a zamířila k druhému nástupišti. „Shirvêsh Palička má za to, že Vysokověžova rodina žije pod Přímořím. Pokud se nám je podaří najít, mohli bychom najít i jeho bratra… a pak Kamenochodce a texty.“

I v tomto případě čekala na třech kolejích jen osobní souprava.

Chane Wynn rychle předběhl. Když před ní vyšplhal po rampě na nástupiště, natáhl krk a snažil se zahlédnout přední vůz. Ten už byl zahalený stoupající párou.

Po nástupišti procházel další výpravčí a naháněl cestující do vozů. Vlak do Přímoří byl zaplněný jen o něco víc než ten do Bodce.

„Pospěšte si,“ řekla Wynn a jako první nastoupila do nejbližšího vozu.

Mladá trpaslice usměrňovala cestující na sedadla. Upřela na Stín dlouhý pohled, ale nic proti přítomnosti zvířete nenamítla.

„Jak dlouho pojedeme do Chemarré?“ zeptala se Wynn trpasličtinou.

Podsaditá dívka si dala ruce v bok a překvapivě hlubokým hlasem odpověděla: „Nebudeme nikde zastavovat, takže na konci léta noci.“

Pak přešla předními dveřmi do dalšího vozu.

Wynn pochopila, proč ve velké trhové jeskyni tolik obchodníků prodávalo jídlo a pití. Bylo už hodnou chvíli po setmění, dokonce uplynula větší polovina jara noci a zazvonilo druhé noční odbíjení. Cesta bude trvat víc než čtvrt noci. Usadila se na lavici uprostřed vozu.

Stín se přitiskla k zemi a pokusila se zalézt pod sedadlo, ale podařilo se jí to jen napůl.

Wynn se natáhla dolů a podrbala ji po zádech. „Všechno je v pořádku.“

Chane uložil jejich věci na hromádku vedle ní a vyšplhal na vedlejší prázdnou lavici.

„Zaplatila jsi za cestu?“ zeptal se.

„Doprava uvnitř hory je veřejná služba,“ odpověděla Wynn. „Kmeny a klany jsou pyšné na to, že udržují cesty a přístupy, které slouží jejich osadám.“

Chane sotva přikývl, neboť sledoval, jak nastupují poslední cestující – všichni trpaslíci. Ona a on byli jediní lidé. Pak se naklonil přes zábradlí a zahleděl se před soupravu.

Wynn věděla, že se snaží zahlédnout první vůz – „hnací stroj“, jak tomu říkal. Ale ze současné pozice to nepůjde.

„Začínáš přicházet trpasličí kultuře na chuť?“ zeptala se.

Znovu se opřel a z očí se mu vytratil všechen údiv. Možná že si někdo jako Chane nemohl dovolit z něčeho se příliš radovat.

„Je uspořádaná,“ odpověděl, „dokonce i při tom občasném chaosu. To dokážu ocenit.“ Odmlčel se, jako by přemýšlel. „Mají policii… nebo městskou – osadní – stráž?“

Wynn podezíravě nakrčila čelo.

„Ne doslova,“ odvětila. „Každý kmen má válečnickou kastu, něco jako lidskou armádu, ale oni nevedli otevřenou válku od… nevím jak dlouho. Některé klany si na svém území zřídily místní hlídku, ale zločin je tady minimální nebo prakticky žádný. Na spravedlnost dohlíží klanová konkláve.“

„Konkláve?“ zopakoval. „Rada?“

„Ne doslova,“ odvětila. „Členové rady jsou obvykle voleni nebo jmenováni. Podle toho mála, co vím, je to s trpasličí konkláve trochu složitější. A vždy se schází za zavřenými dveřmi.“

„Takže politikaření přetrvává ve všech kulturách.“

„Je to složité,“ zopakovala, „pokud jde o to, kdo zasedá v klanové nebo kmenové konkláve. Spory mezi klany a rodinami z různých klanů nebo složitější záležitosti se řeší v Seattâshi – Starém Sídle. Tam se setkávají zástupci na konkláve pěti kmenů. Proč se ptáš?“

Chane odvrátil pohled.

Wynn chtěla naléhat, aby jí odpověděl, ale vtom se vůz zakymácel. Sevřela okraj sedadla, zatímco Stín pod ním žalostně zakvílela. Souprava nabrala rychlost a Chane se usadil zády k Wynn.

Cesta tmou a skálou začala.

* * *

Sau’ilahk, stále ukrytý v temnotě tunelu, musel zjistit, kam má Wynn namířeno. Nakonec neměl jinou volbu než spotřebovat drahocenný pohlcený život. Stáhl se zpátky ke stěně tunelu a soustředil se do svého nitra.

Vnitřním zrakem vytvořil ve vzduchu žhnoucí kruh jako symbol ducha, velký jako rozevřená ruka. Uvnitř přidal čtverec pro vzduch. A v místech mezi těmito dvěma symboly načrtl pomocí myšlenek linie znaků.

Sau’ilahk se zaměřil na zářící velkou pečeť a část jeho vlastní energie vykrvácela v krátkém přívalu únavy.

Uvnitř tunelu se vytvořil tichý vítr.

Tohoto vedlejšího účinku si nevšímal a přivolal vzduch dovnitř pečeti, kterou viděl jen on. Teplota v tunelu se nezměnila, ale střední část vzoru kolísala jako obzor nad žhavou pouští. Tato téměř neviditelná deformace se nacházela uvnitř středu pečeti – služebník větru.

Ten nejjednodušší tvor ze živlů, ne víc než nemyslící stroj, očekával naučené pokyny.

Námaha s jeho vytvořením ho vyčerpala, ale ještě neskončil. Soustředil vůli na drobný úlomek ducha, obsažený v konstrukci ze vzduchu, a vložil do něj ve správném pořadí pět zjednodušených příkazů.

Zaměř se na bytost v šedém rouchu.

Zaznamenej všechny zvuky.

Jestliže cíl opustí tuto oblast, vrať se na výchozí místo.

Zopakuj všechny zvuky.

Rozptyl se!

Sau’ilahk uvolnil zářící linie ve své mysli.

Rozplynuly se do nicoty – až na malý závan vzduchu. Slabý vír služebníka, uvolněný z pout, vystřelil tunelem do jeskyně, v níž stála stanice, aby naplnil svůj účel. Když procházel, vzduch se nepohnul.

Sau’ilahk odplul k ústí tunelu.

Nikdo si zakřivení vzduchu velikosti pěsti nevšiml. Všichni měli příliš mnoho práce, včetně Wynn, která vedla společníky k bližšímu nástupišti. To mu alespoň prozradilo, kam má namířeno, ale vyčkával, zatímco trojice nastoupila, usadila se a v čele soupravy se vyvalila žlutooranžová záře a pára.

Vlak nabral rychlost a řítil se do tunelu směrem k němu.

Nemohl mu nijak ublížit, ale Sau’ilahk couvl stranou dřív, než jej provrtala jeho záře. Když jej míjel druhý vůz od konce, zahlédl Chana, sedícího před Wynn.

Sau’ilahk z toho muže stále nic necítil. Chane mu připadal jen jako přelud ze světla a zvuku, kterému se nějak podařilo získat fyzickou podobu.

Kdo – co – byl zač?

V Calm Seattu se mu Sau’ilahk pokusil dotekem vysát život, a tam, kde měl život být, našel jen prázdnotu. Chane byl rozhodně nemrtvý, ale nepodobal se žádnému, s nímž se Sau’ilahk kdy setkal. Kdyby to byl upír, jeho přítomnost by okamžitě vycítil a tmavá majay-hì, která dělala Wynn společnost, by na něj zaútočila.

Poslední vůz zmizel v dálce ve tmě tunelu.

Služebník se znovu objevil před Sau’ilahkem.

Ten napjatě vyčkával, až chvějící se vzdušný vír přehraje zaznamenané zvuky. Wynnin hlas se slabě rozléhal a Sau’ilahk naslouchal.

Většina stručného hovoru nebyla k ničemu, ale několik vět mu něco prozradilo.

Shirvêsh Palička má za to, že Vysokověžova rodina žije pod Přímořím. Pokud se nám je podaří najít, mohli bychom najít i jeho bratra… a pak Kamenochodce a texty.

Vír s puknutím zmizel a na jeho místo vlétl obyčejný vzduch. Služebník splnil poslední rozkaz a vrátil se do nicoty.

Sau’ilahkova mysl se naplnila křehkou nadějí, obklopenou zmatkem.

Takže důvodem, proč malá učenka cestuje na stranu hory, hledící k oceánu, je pátrání po příbuzném domina Vysokověže, po jeho bratrovi… a po Hassäg’kreizích. Co mohla vědět o Kamenochodcích? Tato trpasličí sekta byla jedno velké tajemství dokonce i pro vlastní lid. Přesto se zdálo, že Wynn nyní věří, že mají se starodávnými texty nějakou spojitost. Její závěry zněly velmi rozhodně. Musela zjistit něco zásadního.

Sau’ilahk nijak nelitoval nevolnosti, kterou v něm zanechalo zaklínání. Byl na správné cestě a Wynn jej zbývající částí povede. Pomalu se uložil ke spánku.

Tentokrát se nesoustředil na žádné místo. Místo toho se zaměřil na vzdálenou záři soupravy a podržel si ji ve vědomí.

Sau’ilahk zmizel z tunelu, pohlcený okamžikem spánku. Okamžitě se s určitým úsilím probudil.

Kolem něj v tunelu se rozřinčela souprava a na okamžik ho vylekala. Poslední vůz byl tak blízko, že by se jej mohl dotknout. Jako by jediným krokem naslepo překonal dlouhou vzdálenost, aby ho dohnal. Pak se vůz rychle prohnal kolem.

Sau’ilahk se střídavě nořil do spánku a probouzel a skok za skokem sledoval Wynn na její noční cestě horou.

Kapitola 4

Wynn svírala okraj lavičky – nikoliv ze strachu, ale protože jí bylo stále víc nevolno. Chudák Stín zmlkla už před hodnou dobou.

Souprava se neustále otřásala, a kdykoli projížděla pozvolnou zatáčkou, houpala se. Wynninu žaludku to nedělalo dobře, a co hůř, zdálo se, že Chane je vůči tomu nepříjemně imunní. Čas od času se po ní starostlivě ohlížel.

„Cestou zpátky se posadíme do předního vozu,“ řekl. „Když budeme blízko hnacímu stroji, možná to zmírní houpání.“

Wynn se kousla do spodního rtu. Tohle sice byly moc hezké nápady, ale teď jí nebyly k ničemu. On vždy pomáhal tím, že každý problém racionalizoval, ale Wynn přemýšlela, zda se Chane opravdu umí do druhého vcítit. Také si začínala připadat uvězněná.

Dokonce i když s sebou pohyb soupravy přinášel příjemný vítr, kolem toho nebylo moc k vidění. Naprosto temná rozmazaná jednotvárnost způsobovala, že si Wynn připadala, jako by se stěny tunelu svíraly.

„Ty nepravidelné pohyby může částečně způsobovat konstrukce kolejí,“ pokračoval Chane. „Všimla sis jich?“

Wynn se na něj zezadu zamračila. Obvykle byl tak tichý. Proč teď tolik žvaní? Možná se pokoušel odvést pozornost od jejího utrpení.

„Jsou jednoduché a budou se dobře udržovat,“ dodal. „Musejí jen zpracovat novou ocel, aby obložili koleje, což nejspíš umožňuje soupravu vést, aniž by potřebovali řídící mechanismus.“

Wynn namáhavě polkla. „Chane, prosím tě… přestaň… mluvit !“

Obrátil se, povytáhl obočí, jako by ho její tón překvapil, a souprava prudce zabočila vlevo.

Wynn se zasténáním zavřela oči. Zaryla nehty do lavice, zatímco kolem jejich vozu sílilo nezvyklé kovové skřípání.

„Zpomalujeme,“ řekl Chane. „Před námi je světlo, a je ho víc než jen z krystalu hnacího stroje.“

Alespoň tuto poznámku uvítala.

Wynn se slabou nadějí otevřela oči a naklonila se přes zábradlí po straně vozu. Před sebou viděla světlo, dost silné, aby rozeznala bočnici vozu… a kamennou stěnu tunelu, která se rozmazaně hnala kolem.

Zhoupl se jí žaludek.

Světlo rychle narůstalo a stávala se z něj hřejivá záře. Ženoucí se stěna tunelu začala zpomalovat a k Wynnině úlevě vjela souprava do další umělé jeskyně. Za skřípění oceli vůz konečně zastavil, až to s Wynn trhlo na sedadle dopředu.

Někde pod ní Stín škrábala drápy na podlaze a skučela.

Wynn na opačné straně vozu spatřila nástupiště. Trpaslíci se okamžitě zvedli a začali vystupovat. Wynn se zhroutila dopředu, opřela o zadní stranu Chanovy lavice a natáhla se dolů ke Stín.

„Jsme tady… už je po všem,“ zašeptala namáhavě, ale nedokázala Stín po hmatu najít.

Někde za ní se ozvalo kvílivé zavrčení. Protože už neproudil vzduch, Wynn ucítila nepříjemný zápach.

„Stín?“ zašeptala Wynn.

Vstala, vpotácela se do uličky a sklonila se, aby fenu našla.

Stín ležela pod další lavicí. Hrudník se jí zvedal s každým namáhavým nádechem a z napůl otevřené tlamy jí kapaly sliny. Pod Wynninou lavicí ležela v kaluži slin hromádka nestrávených klobás.

Wynn si přikryla ústa, aby nezačala zvracet.

„Pro mě to nebylo o nic příjemnější,“ zamumlala.

Stín vycenila zuby, z nichž stále odkapávaly sliny, a Wynn svých slov zalitovala, i když jí Stín nemohla rozumět.

„Pojďte,“ přerušil je Chane a zvedl svá i její zavazadla.

Wynn uchopila hůl a zkontrolovala sluneční krystal v kožené pochvě. Pak si dřepla, podívala se na Stín a poplácala se po noze.

Stín se vyplazila ven, zvedla se na roztřesených nohou a Wynn se cítila ještě hůř, že ji vystavila takové zkoušce. Ale nešlo to jinak. Musejí Vysokověžovu rodinu najít co nejdřív. Pohladila Stín po hlavě, předávajíc jí vzpomínky na tiché pokoje v hostincích, a pak odtáhla Stín za Chanem, který už vystoupil na nástupiště.

Stanice v Přímoří neležela v hloubi hory jako v Zátoce. Byla hned za jeskyní s hlavním tržištěm, menší než v Přímoří, ale také zalitou mlhavým svitem kouřících krystalů na pylonech. Mezi nevelkým počtem obchodníků a dalších trpaslíků podpíraly vysoký strop pouze čtyři sloupy s pár chodníky v horní části. Několik málo cestujících už se shromáždilo na nástupištích, aby se soupravou svezli při zpáteční cestě. Když dorazila statná mladá trpaslice, aby je uvedla na palubu, Wynn se na ni obrátila.

„Kolik je hodin?“ zeptala se.

„Sotva konec léta noci,“ odpověděla dívka. „Zhruba vaše půlnoc.“

Společně s posledním cestujícím nastoupila zpátky do soupravy.

„A co teď?“ zeptal se Chane.

Wynn se rozhlédla. Někteří z cestujících, kteří přijeli spolu s nimi, se vydali k průchodu, táhnoucímu se ven do chladné noci, ale většina z nich zmizela v nejširším ze tří tunelů, které mířily hlouběji do nitra hory.

„Tudy,“ řekla a kývla k tomuto tunelu.

S Chanem po jednom a Stín po druhém boku sešla z nástupiště a vydala se pátrat po „spodní straně“ Přímoří. Nevolnost z jízdy přešla a nahradila ji zvědavost.

Po krátké cestě ohromným tunelem podepřeným sloupy si všimla bočních cest s klenutými ústími, širokými jako běžné ulice. Ty byly rozmístěny zhruba v intervalech odpovídajících městských blokům. Na každé křižovatce stál nízký sloup s vyrytými znaky, ale pouze na každém druhém byl kouřící oranžový krystal, menší než ty v Zátoce.

„Tahle osada není tak rozvinutá jako minulá,“ poznamenal Chane a pokračoval v chůzi.

„Počkej,“ zavolala Wynn, zatímco obcházela nejbližší sloup.

Pozorně si prohlédla nápisy v trpasličím jazyce na všech čtyřech stranách. Chvíli jí trvalo, než je pochopila, a pak nahlédla do chodby vlevo. Ta se postupně rozšiřovala a Wynn uviděla před řadou dveří a otvorů vývěsní štíty, vlajky a poutače.

„Na sloupu stojí, že je to Chamid Bâyir,“ řekla a ukázala hlavní chodbou. „Kosá hlavní cesta – ať už vede kamkoli.“

Kolem nich prošlo pár trpaslíků a ještě méně lidí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Skrz kámen a moře.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.