Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

TJ Klune

Dům v blankytně modrém moři

Pod šeptajícími dveřmi

Copyright © 2021 by Travis Klune

Cover © Red Nose Studio

Translation © Kateřina Niklová

ISBN epub 978-80-7594-484-9 (FANTOM Print)

ISBN mobi 978-80-7594-485-6 (FANTOM Print)

ISBN epub 978-80-908588-7-9 (conQueer)

ISBN mobi 978-80-908588-8-6 (conQueer)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

Pro Erika.

Doufám, že ses vzbudil na zvláštním místě.

AUTOROVA POZNÁMKA

Tento příběh rozebírá život a lásku, ale také ztrátu a žal.

Obsahuje rozhovory o smrti v různých podobách – o tiché, nečekané smrti a také o sebevraždě.

Prosím, čtěte s obezřetností.

KAPITOLA
1

Patricia plakala.

Wallace Price nenáviděl brekot.

Nezáleželo na tom, jestli šlo o malé slzy, velké slzy nebo o vzlyky, které otřásaly celým tělem. Slzy byly zbytečné a ona jenom oddalovala nevyhnutelné.

„Jak jste to věděl?“ zeptala se, když se se zmáčenými tvářemi natáhla pro krabici s papírovými kapesníky na jeho stole. Nevšimla si jeho úšklebku. Pravděpodobně to tak bylo lepší.

„Jak bych nemohl?“ opáčil. Složil ruce na dubovém pracovním stole a jeho židle značky Arper Aston zavrzala, jak se v ní uvelebil v očekávání nešťastného záchvatu hysterie, který určitě přijde, a přitom se snažil nešklebit nad zápachem bělidla a čističe oken. Někdo z nočního úklidu musel u něj v kanceláři něco rozlít, nasládlý pach byl totiž velmi silný. V duchu si udělal poznámku, aby nezapomněl rozeslat interní zprávu s připomínkou, že má citlivý nos a nikdo by od něj neměl očekávat práci v takových podmínkách. Bylo to přímo barbarské.

Žaluzie na oknech jeho kanceláře byly stažené, aby dovnitř nepronikalo odpolední slunce, a klimatizace běžela naplno a udržovala ho bdělého. Před třemi lety se někdo zeptal, jestli by nemohl zvýšit teplotu v kanceláři na 21°C. Vysmál se mu. Teplo podněcovalo lenost. Chlad nutil člověka zůstávat v pohybu.

Za zdmi jeho kanceláře šlapala firma jako hodinky, pilně a soběstačně, bez nutnosti větších zásahů, přesně jak to měl Wallace rád. Nedostal by se tak daleko, kdyby musel stát každému zaměstnanci za zády. Přirozeně na všechno stále dohlížel a jeho zaměstnanci věděli, že musí dřít, jako by na tom závisely jejich životy. Jejich klienti byli nejdůležitějšími lidmi na světě. Když řekl skoč, očekával, že všichni v doslechnu poslechnou, aniž by kladli zbytečné otázky typu „jak vysoko?“.

Což ho přivádělo zpátky k Patricii. Hodinky se rozbily, a třebaže nikdo nebyl neomylný, potřeboval Wallace vyměnit vadnou součástku za novou. Pracoval příliš tvrdě, než aby teď připustil selhání. Loňský rok byl nejvýdělečnějším v dějinách firmy. A vypadalo to, že tento bude ještě lepší. Bez ohledu na to, v jakém stavu se svět nacházel, vždycky bylo potřeba někoho zažalovat.

Patricia se vysmrkala. „Myslela jsem si, že vás to nezajímá.“

Civěl na ni. „Jak vás to, u všeho na světě, napadlo?“

Patricia mu věnovala uplakaný úsměv. „Nejste zrovna ten typ.“

Naježil se. Jak se opovažovala říct něco takového, a navíc svému šéfovi. Už když s ní před deseti lety dělal pohovor na místo právní asistentky, měl vědět, že se to jednou obrátí proti němu. Byla čiperná, Wallace však věřil, že ji to časem přejde, neboť v právnické firmě nebylo pro veselí místo. Jak moc se mýlil. „Samozřejmě že –“

„Jde o to, že v poslední době je všechno tak těžké,“ pokračovala, jako by vůbec nepromluvil. „Snažila jsem se to skrývat, měla jsem ale vědět, že mě prohlédnete.“

„Správně,“ řekl a pokusil se navést rozhovor zpět správným směrem. Čím rychleji to budou mít za sebou, tím líp pro oba. Patricia si to nakonec uvědomí. „Prohlédl jsem vás. A teď, kdybyste mohla –“

„A vás to zajímá,“ řekla. „Já vím, že ano. Došlo mi to, když jste mi minulý měsíc poslal k narozeninám květiny. Bylo to od vás laskavé. I když u nich nebyl žádný lístek ani nic takového. Věděla jsem, co tím chcete říct. Že si mě vážíte. A já si tolik vážím vás, pane Prici.“

Netušil, o čem to k čertu mluví. Vůbec nic jí neposílal. Musela to mít na svědomí jeho asistentka. Bude si s ní muset promluvit. Kytky byly zbytečné. Čemu sloužily? Chvíli vypadaly hezky, pak uschly, listy i okvětní plátky se zkroutily a shnily a zbyl po nich jenom nepořádek, kterému se dalo vyhnout, kdyby nebyly vůbec poslány. S tím vzal do ruky své směšně drahé pero značky Montblanc a udělal si poznámku (NÁPAD NA INTERNÍ SDĚLENÍ: KYTKY JSOU HROZNÉ A NIKDO BY JE NEMĚL MÍT). Aniž by vzhlédl, řekl: „Nesnažil jsem se –“

„Kyle dostal před dvěma měsíci výpověď,“ řekla a jemu trvalo déle, než byl ochotný přiznat, si uvědomit, o kom to mluví. Kyle byl její manžel. Wallace se s ním setkal na firemním večírku. Kyle byl opilý; šampaňské, jímž Moor, Price, Hernandez & Worthington slavili další úspěšný rok, mu zřejmě chutnalo. Celý zrudlý bavil hosty na večírku nějakým rozvleklým příběhem, který Wallace ani v nejmenším nezajímal, obzvláště proto, že Kyle očividně věřil, že zvýšený hlas a přehánění jsou pro vyprávění nezbytností.

„To nerad slyším,“ řekl prkenně a odložil na stůl mobil. „Asi bychom se ale měli soustředit na náš –“

„Má problém s hledáním nové práce,“ řekla Patricia, zmuchlala kapesník a natáhla se pro další. „A nemohlo to přijít v méně vhodnou chvíli. Náš syn se má v létě ženit a my máme zaplatit polovinu útraty za svatbu. Nevím, jak to uděláme, ale nějak už to zvládneme. Jako vždycky. Je to jenom malý výmol na cestě.“

„Mazel tov,“ odvětil Wallace. Ani nevěděl, že má děti. Nepatřil k těm, kdo se šťourají v osobním životě svých podřízených. Děti rozptylovaly a on jim nikdy nebyl nakloněn. Způsobovaly, že rodiče – jeho zaměstnanci – chtěli volno kvůli takovým věcem, jako byly školní besídky a nemoc, a ostatní pak museli pracovat i za ně. A jelikož mu personální oddělení kladlo na srdce, že nemůže po podřízených chtít, aby nezakládali rodiny („Nemůžete jim říct, ať si prostě pořídí psa, pane Prici!“), musel jednat s matkami a otci, kteří potřebovali volná odpoledne na to, aby poslouchali, jak jejich děti zvrací nebo kvílejí písničky o obláčcích a jiných nesmyslech.

Patricia se znovu vysmrkala a jemu z toho dlouhého, odporně mokrého zvuku naskočila husí kůže. „A pak je tu naše dcera. Bála jsem se, že nemá žádný životní cíl a že nakonec bude prostě žít s hromadou fretek, jenže pak jí firma laskavě nabídla stipendium a ona konečně našla smysl života. Ze všech škol si vybrala zrovna tu obchodní. Není to skvělé?“

Přivřel oči. Bude si muset promluvit s partnery. Netušil, že nabízí stipendia. Přispívali na charitu, samozřejmě, odpisy z daní jim to ale víc než vynahradily. Nevěděl, jakou návratnost mají peníze promrhané na něco tak směšného, jako byla obchodní škola, i kdyby se daly odepsat. Dcera pravděpodobně plánovala udělat něco stupidního, jako třeba otevřít si restauraci nebo založit neziskovku. „My dva asi máme zcela rozdílné představy o tom, co je skvělé.“

Přikývla, ale jemu se nezdálo, že by ho vnímala. „Moje práce je pro mě důležitá, teď víc než kdy dřív. Lidi tady jsou jako rodina. Všichni se navzájem podporujeme a já nevím, jestli bych to dotáhla až sem bez nich. A to, že jste vycítil, že se něco děje, a pozval jste si mě sem, abych si mohla ulevit, pro mě znamená víc, než tušíte. Nezajímá mě, co o vás ostatní říkají, pane Prici. Jste dobrý člověk.“

Co mělo znamenat tohle? „Co o mně ostatní říkají?“

Zbledla. „Ach, nic zlého. Víte, jak to chodí. Založil jste tuto firmu. Vaše jméno je uvedené na hlavičce dopisního papíru. Nahání to… hrůzu.“

Wallace se uvolnil. Hned se cítil líp. „Ano, no, asi…“

„Chci říct, ano, lidi mluví o tom, že umíte být chladný a vypočítavý, a pokud se něco neudělá hned, když to chcete, umíte děsivě zvýšit hlas, oni vás ale nevidí tak jako já. Vím, že je to jenom maska starostlivého muže, kterým pod těmi drahými obleky jste.“

„Maska,“ zopakoval, i když ho potěšilo, že umí ocenit jeho styl. Jeho obleky byly luxusní. Koneckonců jen to nejlepší. Proto obsahoval informační balíček, který každý nový zaměstnanec dostal na uvítanou, detailní seznam toho, co je považováno za vhodný oděv. Ačkoli nežádal od všech značkové ošacení (zvlášť proto, že věděl, co jsou studentské půjčky), každému, kdo se oblékl do něčeho, co očividně pořídil ve slevě, se dostalo přísného doporučení, aby více dbal na svůj vzhled.

„Máte tvrdou slupku, ale uvnitř jste z cukru,“ řekla.

Ještě nikdy ho nikdo tak neurazil. „Paní Ryanová –“

„Patricie, prosím. Říkala jsem vám to už mnohokrát.“

Říkala. „Paní Ryanová,“ řekl pevně. „Dokážu sice ocenit vaše nadšení, věřím ale, že spolu musíme probrat jiné záležitosti.“

„Správně,“ odpověděla spěšně. „Ovšem. Vím, že nemáte rád komplimenty. Slibuju, že už se to nestane. Koneckonců tady nejsme proto, abychom mluvili o vás.“

Ulevilo se mu. „Přesně.“

Zachvěl se jí ret. „Jsme tu proto, abychom mluvili o mně a o tom, jak těžké to v poslední době mám. Proto jste si mě sem zavolal, když jste mě našel, jak brečím ve skladu.“

Myslel si, že dělala inventuru a do očí se jí dostal prach. „Myslím, že se musíme soustředit –“

„Kyle o mě ztratil zájem,“ zašeptala. „Už celé roky jsem necítila jeho dotyk. Řekla jsem si, že to se prostě stává, když je pár spolu tak dlouho, nemůžu se ale ubránit dojmu, jestli za tím není víc.“

Trhl sebou. „Neřekl bych, že je slušné rozebírat takové věci, obzvláště když –“

„Já vím!“ vykřikla. „Jak neslušný může být? Vím, že pracuju sedmdesát hodin týdně, žádám ale snad příliš, když chci, aby plnil své manželské povinnosti? Stálo to i v našem manželském slibu.“

To musela být příšerná svatba. Hostinu pravděpodobně měli v Holiday Inn. Ne. Hůř. V Holiday Inn Express. Při tom pomyšlení se otřásl. Nepochyboval o tom, že součástí bylo karaoke. Podle toho, co si o Kyleovi pamatoval (a bylo toho velmi málo), patrně zpíval výběr z písní Journey a Whitesnake a naléval se tím, co láskyplně nazýval pivečkem.

„Mně ale dlouhá pracovní doba nevadí,“ pokračovala. „Patří to k práci. Věděla jsem to, když jste mě najímal.“

Aha! Nahrála mu. „Když už o tom mluvíme –“

„Moje dcera si pořídila do nosu piercing,“ řekla Patricia ztraceně. „Vypadá jako vůl. Moje malá holčička si přeje, aby ji pronásledoval matador a píchal do ní.“

„Ježíši Kriste,“ zamumlal Wallace a přejel si rukou po obličeji. Na tohle neměl čas. Za půl hodiny měl schůzku, na kterou se potřeboval připravit.

„Já vím!“ zvolala Patricia. „Kyle tvrdí, že to patří k dospívání. Že jí musíme dovolit roztáhnout křídla a udělat vlastní chyby. Nevěděla jsem, že to znamená nechat ji, aby si strčila do nosu kruh! A na syna se mě ani neptejte.“

„Dobrá,“ řekl Wallace. „Nebudu.“

„Chce, aby catering na svatbě zajistilo Applebee’s! Applebee’s.“

Wallacovi spadla hrůzou čelist. Netušil, že příšerné svatební plány jsou geneticky podmíněné.

Patricia zuřivě přitakala. „Jako bychom si to mohli dovolit. Peníze nerostou na stromech! Snažili jsme se dětem vštípit finanční odpovědnost, jenže mladí to někdy tak úplně nechápou. A když teď jeho nevěsta otěhotněla, chce, abychom mu pomohli.“ Dramaticky si povzdychla. „Ráno se dokážu vyhrabat z postele jen proto, že vím, že půjdu sem a… uteču od toho všeho.“

Ucítil zvláštní bodnutí v hrudníku. Promnul si hrudní kost. Asi ho jenom pálila žáha. Měl vynechat chilli. „Jsem rád, že pro vás můžeme být únikem z vaší existence, kvůli tomu jsem si vás ale nezavolal.“

Popotáhla. „Ach?“ Opět se usmála. Tentokrát byl její úsměv silnější. „Tak o co jde, pane Prici?“

Řekl: „Máte padáka.“

Zamrkala.

Čekal. Teď už to určitě pochopí a on se bude moct vrátit zpátky k práci.

Rozhlédla se kolem a na tváři se jí usadil zmatený úsměv. „Je to jedna z těch reality show?“ Její smích byl přízrakem její dřívější bujarosti, o které si myslel, že už se jí dávno zbavila. „Natáčíte mě? Vyskočí někdo a zakřičí ‚překvapení‘? Jak se ta show jmenuje? ‚Máš padáka, ale vlastně ne‘?“

„O tom vážně pochybuju,“ řekl Wallace. „Nedal jsem nikomu oprávnění k tomu, aby mě filmoval.“ Podíval se dolů na kabelku na jejím klíně. „Nebo nahrával.“

Její úsměv zakolísal. „Pak to nechápu. Co tím myslíte?“

„Nevím, jak to říct jasněji, paní Ryanová. Od dnešního dne už nejste zaměstnankyní firmy Moore, Price, Hernandez & Worthington. Až odsud odejdete, ochranka vám dovolí, abyste si vzala své osobní věci, pak vás eskortuje ven z budovy. Personální oddělení se s vámi v brzké době spojí ohledně dokumentů, které byste mohla potřebovat k… jak se tomu říká?“ Prolistoval papíry na stole. „Ach, ano. K podání žádosti o podporu v nezaměstnanosti. I jako nezaměstnaná mě totiž očividně pořád můžete vysávat ve formě mých daní.“ Zavrtěl hlavou. „Takže vám vlastně budu pořád platit. Jenom ne tolik. A ne za to, že tu budete pracovat. Protože nebudete.“

Už se neusmívala. „Já… cože?“

„Máte padáka,“ zopakoval pomalu. Nerozuměl, co nechápe.

„Proč?“ zeptala se.

Konečně se dostávali k jádru věci. Odpovědi na otázku ‚proč?‘ byly Wallacovou specialitou. Nic než fakta. „Kvůli amicus briefu v případu Cortaro. Odeslala jste ho dvě hodiny po termínu. Vzali ho jenom proto, že mi soudce Smith dlužil laskavost, a ani tak to skoro nevyšlo. Musel jsem mu připomenout, že jsem ho viděl s jeho dřívější chůvou, nynější milenkou, v… na tom nesejde. Firma kvůli vám mohla přijít o tisíce dolarů, nemluvě o škodách pro našeho klienta. Podobné chyby nemůžeme tolerovat. Děkuji vám za roky oddané práce pro Moore, Price, Hernandez & Worthington, ale obávám se, že vaše služby už nebudeme potřebovat.“

Prudce vstala, až židle zaskřípala o dřevěnou podlahu. „Já ho neodeslala pozdě.“

„Odeslala,“ řekl Wallace vyrovnaně. „Můžu vám ukázat razítko s datem z podatelny, jestli ho chcete vidět.“ Poklepal prsty na složku na stole.

Přimhouřila oči. Aspoň už nebrečela. S hněvem si Wallace uměl poradit. Hned první den na právnické škole mu řekli, že ačkoli jsou právníci nezbytní ke správnému fungování společnosti, vždy budou terčem hněvu. „I kdybych ho odeslala pozdě, ještě nikdy se mi to nestalo. Bylo to poprvé.“

„A může vás uklidnit, že i naposledy,“ řekl Wallace. „Protože už tady nepracujete.“

„Ale… ale můj manžel. A můj syn. A moje dcera!“

„Správně,“ řekl Wallace. „Jsem rád, že jste mi to připomněla. Pokud od nás vaše dcera pobírala nějakou finanční podporu na studium, tímto ji samozřejmě ruším.“ Stiskl tlačítko na telefonu na stole. „Shirley? Můžete prosím poslat zprávu personálnímu, že dceři paní Ryanové už nebudeme dál poskytovat stipendium? Nevím, co všechno to obsahuje, určitě na to ale budou mít nějaký formulář, který budu muset podepsat. Ihned to zařiďte.“

Hlas jeho asistentky zapraskal v reproduktoru. „Ano, pane Prici.“

Vzhlédl ke své bývalé právní asistentce. „Tak. Vidíte? O všechno je postaráno. A teď, než půjdete, rád bych vám připomněl, že jsme profesionálové. Není nutné ječet, házet věcmi ani se ohánět výhrůžkami, které by se nepochybně daly považovat za trestný čin. A pokud by to šlo, až si budete vyklízet stůl, dbejte prosím na to, abyste si s sebou nevzala nic, co by patřilo firmě. Náhrada za vás nastoupí hned v pondělí a nechci ani pomyslet, jaké by to pro ni bylo, kdyby jí chyběla sešívačka nebo odvíječ lepicí pásky. Cetky, které jste si tu nahromadila, jsou přirozeně vaše.“ Ze stolu vzal antistresový míček s firemním logem. „Tyhle věci jsou skvělé, že? Pokud si vzpomínám, dostala jste jeden na oslavu svého sedmého výročí u firmy. Vezměte si ho, s mým požehnáním. Mám takový pocit, že se vám bude hodit.“

„Vy to myslíte vážně,“ zašeptala.

„Naprosto,“ potvrdil. „A teď, pokud mě omluvíte, musím –“

„Vy… vy… netvore!“ zakřičela. „Žádám omluvu!“

No ovšem. „Omluva by znamenala, že jsem udělal něco špatného. Jenže to já jsem neudělal. Pokud vůbec něco, vy byste se měla omlouvat mně.“

Její vřískot neměl s omluvou nic společného.

Wallace s klidem znovu stiskl tlačítko na telefonu. „Shirley? Už dorazila ochranka?“

„Ano, pane Prici.“

„Dobře. Pošlete je dovnitř, než mi něco přistane na hlavě.“

Wallace Price naposledy viděl Patricii Ryanovou, když ji statný muž jménem Geraldo vlekl pryč. Kopala, vřískala a zjevně ignorovala Wallacovo varování před nebezpečným vyhrožováním. Neochotně musel uznat, že na něj udělalo dojem její odhodlání vrazit mu do krku něco, co nazvala ‚doruda rozžhaveným pohrabáčem‘, dokud mu ta věc – podle jejích slov – neproděraví jeho níže položené oblasti a nepřivodí mu mimořádnou agónii. „Však vy si nějak poradíte!“ zavolal ze dveří své kanceláře s vědomím, že celé patro poslouchá. Chtěl, aby věděli, že se stará. „Když se zavřou dveře, otevře se okno a podobné věci.“

Dveře výtahu se zavřely a uťaly její pobouření.

„No,“ řekl Wallace, „to je lepší. Zpátky do práce, všichni. Možná je pátek, ale to neznamená, že se můžete flákat.“

Všichni se hned dali do pohybu.

Skvělé. Hodinky opět šlapaly.

Vrátil se do své kanceláře a zavřel za sebou dveře.

Na Patricii si to odpoledne vzpomněl už jen jednou, když obdržel e-mail od šéfové personálního, která mu slíbila, že se o stipendium postará osobně. Znovu ucítil bodnutí v hrudníku, ale to nevadilo. Cestou domů se zastaví pro lahvičku Tums. Dál už na to – ani na Patricii Ryanovou – nepomyslel. Neustále kupředu, řekl si, když e-mail přesunul do složky označené STÍŽNOSTI ZAMĚSTNANCŮ.

Neustále kupředu.

Cítil se líp. Aspoň už byl klid.

Příští týden nastoupí nová právní asistentka a on se postará, aby věděla, že netoleruje chyby. Bude lepší zasít do ní hrůzu hned na začátku než se následně vypořádávat s neschopností.

Nikdy se k tomu nedostal.

Místo toho Wallace Price o dva dny později zemřel.

KAPITOLA
2

Na pohřeb mu moc lidí nepřišlo. Wallace to nepotěšilo. Vlastně si ani nebyl jistý, kde se tu vzal. V jednu chvíli hleděl dolů na své tělo, pak mrkl a nějak se ocitl před kostelem. Dveře byly dokořán a zvony hlaholily. Rozhodně nepomohlo, když vpředu spatřil velkou ceduli s nápisem OSLAVA ŽIVOTA WALLACE PRICE. Upřímně řečeno se mu vůbec nelíbila. Ne, ani trochu. Možná by mu někdo uvnitř mohl říct, co se tu k čertu děje.

Posadil se do lavice vzadu. Kostel představoval všechno, co nenáviděl: byl okázalý, měl velká vitrážová okna a několik zpodobnění Ježíše v různých pózách plných bolesti a utrpení a s rukama přitlučenýma na kříž, který vypadal, že je vytesaný z kamene. Wallace zděsilo, že nikomu zjevně nevadilo, že středobodem výzdoby kostela je znázornění předsmrtných křečí. Církev nikdy nepochopí.

Čekal, až dorazí další lidé. Cedule venku hlásala, že jeho pohřeb má začít přesně v devět. Podle dekorativních hodin na stěně (další Ježíš; tentokrát jeho paže ukazovaly čas, patrně na znamení toho, že jediný syn Boží byl hadí muž) bylo za pět minut devět a v kostele bylo pouze šest osob.

Pět z nich znal.

První byla jeho bývalá žena. Jejich rozvod byla hořká záležitost plná nepodložených obvinění z obou stran a jejich advokáti měli co dělat, aby jim zabránili ječet na sebe přes stůl. Musela sem přiletět, jelikož se přestěhovala na opačnou stranu země, aby se od něj dostala co nejdál. Nedivil se jí.

Moc.

Neplakala. Dráždilo ho to z důvodů, které neuměl vysvětlit. Neměla by vzlykat?

Druhou, třetí a čtvrtou známou osobou byli jeho partneři v právnické firmě Moore, Price, Hernandez & Worthington. Čekal, že dorazí další zaměstnanci vzhledem k tomu, že MPH&W založili před dvaceti lety na koleni a vybudovali z ní jednu z nejmocnějších firem ve státě. Přinejmenším čekal, že dorazí jeho asistentka Shirley s rozmazaným líčením, v rukách bude žmoulat kapesník a bude bědovat, že neví, co si bez něj počne.

Neobjevila se. Usilovně se soustředil ve snaze zhmotnit ji kvílející nad tím, že to není fér, že potřebuje šéfa, jako byl Wallace, aby nesešla z cesty. Když se nic nestalo, zamračil se a vzadu v mysli ho začal šimrat osten neklidu.

Partneři se sešli vzadu v kostele, blízko Wallacovy lavice, a tlumeně spolu hovořili. Wallace vzdal snahu dát jim vědět, že je pořád tady, že sedí přímo před nimi. Neviděli ho. Neslyšeli ho.

„Smutný den,“ řekl Moore.

„Tak smutný,“ souhlasil Hernandez.

„Prostě nejhorší,“ přidal se Worthington. „Chudák Shirley, takhle najít jeho tělo.“

Partneři se odmlčeli, zadívali se do přední části kostela, a když Naomi pohlédla jejich směrem, uctivě sklopili hlavy. Ušklíbla se na ně, pak se obrátila zpátky vpřed.

Pak:

„Nutí to člověka přemýšlet,“ řekl Moore.

„To teda jo,“ souhlasil Hernandez.

„Rozhodně,“ přidal se Worthington. „Nutí to člověka přemýšlet o spoustě věcí.“

„Ty jsi v životě neměl jedinou originální myšlenku,“ osopil se na něj Wallace.

Chvíli mlčeli a Wallace si byl jist, že se ponořili do svých nejlepších vzpomínek na něj. Za okamžik začnou nostalgicky a s láskou vzpomínat a každý přidá svůj malý příběh o muži, kterého znali půlku svých životů, a o tom, jaký na ně měl vliv.

Možná dokonce prolijí i nějakou tu slzu. Doufal v to.

„Byl to sráč,“ řekl Moore nakonec.

„Takový sráč,“ souhlasil Hernandez.

„Největší,“ přidal se Worthington.

Všichni se zasmáli, snažili se však smích přidusit, aby se nerozléhal. Wallace šokovaly dvě konkrétní věci. Zaprvé nevěděl, že je dovoleno smát se v kostele, obzvláště na pohřbu. Myslel si, že to bude nějak nelegální. Pravda, v kostele nebyl už desítky let, takže bylo možné, že se pravidla změnila. A zadruhé, jak se opovažovali nadávat mu do sráčů? Zklamalo ho, když je rázem nesklátil blesk. „Ztrestej je!“ zakřičel a zamračil se na strop. „Ztrestej je… hned… teď…“ Zarazil se. Proč se jeho hlas nerozléhal?

Moore se očividně rozhodl, že už truchlil dost, protože řekl: „Koukali jste včera na ten zápas? Páni, Rodriguez byl ve formě jako málokdy. To teda bylo utkání.“

Načež se pustili do debaty o sportu, jako by jejich bývalý partner neležel v přední části kostela v rakvi z třešňového dřeva za sedm tisíc dolarů s pažemi složenými na hrudi, bledou kůží a zavřenýma očima.

Wallace se odhodlaně otočil dopředu a zaťal čelist. Chodili spolu na právnickou školu a hned po ní se rozhodli založit si spolu k hrůze svých rodičů vlastní firmu. On a jeho partneři začali jako přátelé, mladí a idealističtí. V průběhu let se z nich však stalo něco víc než přátelé: stali se z nich kolegové, což bylo pro Wallace mnohem důležitější. Na přátele neměl čas. Nepotřeboval je. Měl svoji kancelář v třicátém patře nejvyššího mrakodrapu ve městě, měl importovaný kancelářský nábytek a příliš velký byt, kde netrávil skoro žádný čas. Měl všechno a teď…

No.

Aspoň že jeho rakev byla drahá, i když se jí od svého příchodu vyhýbal pohledem.

Pátou osobou v kostele byl někdo, koho nepoznával. Byla to mladá žena s rozcuchanými krátkými černými vlasy. Měla tmavé oči nad úzkým pršáčkem a tenkými bledými rty. V propíchnutých uších se jí ve slunečním svitu, který padal dovnitř okny, třpytily malé pecky. Na sobě měla elegantní proužkovaný černý kostýmek a ostře červenou kravatu. Rozhodně to byla kravata, která stavěla na odiv moc. Wallace to schvaloval. Všechny jeho kravaty byly takové. Ne, v tuto chvíli na sobě kravatu neměl. Po smrti jste totiž očividně zůstali trčet v tom posledním, co jste měli na sobě, než jste zařvali. Což bylo vskutku nešťastné, jelikož zemřel v neděli ve své kanceláři. Přišel se připravit na nadcházející týden, a jelikož věděl, že kancelář bude prázdná, oblékl si tepláky, staré triko s Rolling Stones a žabky.

Což měl, ke své hrůze, na sobě i teď.

Žena pohlédla jeho směrem, jako by ho slyšela. Neznal ji, předpokládal ovšem, že nějak ovlivnil její život, když byla teď tady. Možná byla v jednu chvíli jeho vděčnou klientkou. Po čase mu všichni klienti začali splývat, takže to bylo dost dobře možné. Pravděpodobně jejím jménem žaloval nějakou velkou společnost kvůli horké kávě nebo harašení nebo něčemu a ona z toho vytřískala obrovské vyrovnání. Ovšemže byla vděčná. Kdo by nebyl?

Moore, Hernandez a Worthington se zjevně milostivě rozhodli, že konverzace o sportu může prozatím počkat, prošli okolo Wallace, aniž by jedinkrát pohlédli jeho směrem, a s náležitě vážnými výrazy zamířili do přední části kostela. Mladou ženu v kostýmku ignorovali, místo toho se zastavili u Naomi a jeden po druhém se k ní skláněli, aby jí nabídli své kondolence. Kývla. Wallace čekal na slzy; byl si jistý, že se přehrada brzy prolomí.

Každý z partnerů chvíli postál se sklopenou hlavou u rakve. Pocit neklidu, který Wallace plnil od chvíle, co se s mrknutím zjevil před kostelem, sílil a byl disharmonický a strašlivý. Tady byl, seděl vzadu v kostele a hleděl na své já, uložené v rakvi v přední části kostela. Wallace si nedělal iluze o tom, že by byl pohledný. Byl příliš vysoký, příliš vyzáblý a jeho lícní kosti byly příliš ostré, neustále tak vypadal vychrtle. Na jedné firemní halloweenské party měla skupina dětí obrovskou radost z jeho kostýmu. Jedno dokonce odvážně prohlásilo, že by z něj byl skvělý Smrťák.

Žádný kostým na sobě neměl.

Z místa, kde seděl, si prohlížel sám sebe. Jak se jeho partneři šourali kolem, pokaždé se mu krátce nabídl pohled na jeho tělo. Hrozilo, že ho ten příšerný pocit, že něco je špatně, přemůže. Byl oblečený do jednoho ze svých hezčích obleků, do dvoudílného vlněného sharkskin obleku od Toma Forda. Jeho štíhlé postavě dokonale padl a dával vyniknout jeho zeleným očím. Bylo fér říct, že zrovna teď mu nelichotil, jeho oči totiž byly zavřené a na tvářích měl tak silnou vrstvu růže, že vypadal spíš jako dvorní dáma než špičkový právník. Čelo měl zvláštně bledé a krátké tmavé vlasy, ulízané dozadu, se mu ve světle lustrů leskly.

Nakonec se jeho partneři posadili do lavice naproti přes uličku od Naomi. Tváře měli suché.

Otevřely se dveře, Wallace se otočil a spatřil, jak chrámovou předsíní kráčí kněz (neznal ho a znovu ucítil onu zvláštní disharmonii, která ho tížila na hrudi jako závaží, že něco není správně, něco je špatně) v hávu stejně směšném, jako byl kostel okolo nich. Kněz několikrát zamrkal, jako by nemohl uvěřit tomu, jak je kostel prázdný. Vytáhl si rukáv, podíval se na hodinky, potřásl hlavou a nasadil tichý úsměv. Prošel přímo kolem Wallace, aniž by ho vzal na vědomí. „To je v pohodě,“ zavolal za ním Wallace. „Určitě se máte za důležitého. Už se nedivím, že je organizovaná církev v tom stavu, v jakém je.“

Kněz se zastavil u Naomi, vzal ji za ruku a začal jí tiše vykládat prázdné žvásty o tom, jak moc lituje její ztráty, že cesty našeho Pána jsou nevyzpytatelné, a i když ne vždy rozumíme jeho plánu, může ji ujistit, že On plán má a toto je jeho součástí.

Naomi řekla: „No, o tom nepochybuju, otče. Ale co takhle přeskočit všechny tyhle nesmysly a dát se do toho? Za dvě hodiny ho mají pohřbít a já musím odpoledne chytit letadlo.“

Wallace obrátil oči v sloup. „Kristepane, Naomi. Co takhle projevit trochu úcty? Jsi v kostele.“ A já jsem mrtvý, chtěl dodat, ale neudělal to, protože všechno by se pak stalo skutečným a nic z toho skutečné být nemohlo. Prostě nemohlo.

Kněz přikývl. „Jistě.“ Poplácal ji po ruce a přesunul se k protější lavici, kde seděli partneři. „Je mi líto vaší ztráty. Cesty našeho Pána jsou nevyzpytatelné –“

„No ovšem,“ řekl Moore.

„Naprosto nevyzpytatelné,“ souhlasil Hernandez.

„Velký šéf nahoře a Jeho plány,“ přidal se Worthington.

Žena – cizinka, kterou nepoznával – si odfrkla a zakroutila hlavou.

Wallace se na ni zamračil.

Kněz se přesunul dál, zastavil se před rakví a sklopil hlavu.

Předtím Wallace cítil bolest v paži, pálení v hrudníku a silný nával nevolnosti v žaludku. Na okamžik skoro sám sebe přesvědčil o tom, že na vině je zbytek chilli, které snědl večer předtím. Jenže najednou ležel na podlaze ve své kanceláři, na importovaném peršanu, za který zaplatil nehoráznou sumu, poslouchal, jak ve vestibulu bublá fontána, a snažil se popadnout dech. „Zatracené chilli,“ podařilo se mu zasípat poslední slova, načež se ocitl nad svým tělem. Zdálo se mu, jako by byl na dvou místech najednou, hleděl vzhůru na strop a zároveň dolů na sebe. Za chvíli však toto rozdvojení pominulo, zůstal ležet s ústy dokořán a jediný zvuk, který se mu dral z hrdla, bylo pískání podobné vzduchu unikajícímu z prasklého balónu.

Což bylo v pořádku, protože jenom omdlel! To bylo vše. Nebylo to nic víc než pálení žáhy a potřeba zdřímnout si na podlaze. Dřív nebo později to potkalo každého. V poslední době to přeháněl s prací. Ovšemže ho to konečně dostihlo.

Jakmile dospěl k tomuto závěru, přestalo mu tolik vadit, že má na vlastním pohřbu tepláky, žabky a staré triko. Rolling Stones ani neměl rád. Netušil, odkud to triko má.

Kněz si odkašlal a rozhlédl se po hrstce lidí, která se tu sešla. Řekl: „V Knize stojí psáno –“

„Pro Kristovy rány,“ zabručel Wallace.

Cizinka se zajíkla.

Wallace prudce zvedl hlavu, zatímco kněz dál monotónně drmolil.

Žena měla ruku na ústech, jako by potlačovala smích. Wallace to dopálilo. Pokud jí jeho smrt připadala tak zábavná, proč tu vůbec byla?

Tedy pokud…

Ne, to nemohlo být, že ne?

Civěl na ni a snažil se vzpomenout si, odkud ji zná.

Co když opravdu byla jeho klientkou?

Co když pro ni nevybojoval, co chtěla?

Možná šlo o hromadnou žalobu. A ta nevynesla tolik, kolik doufala. Kdykoli získal nového klienta, nasliboval mu hory doly, spravedlnost a mimořádnou finanční kompenzaci. Dříve by možná krotil očekávání, s každou další výhrou u soudu však jeho sebevědomí narůstalo. V posvátných soudních síních se jeho jméno šeptalo s velkou úctou. Byl nemilosrdný žralok a kdokoli se mu postavil do cesty, obvykle skončil převálcovaný, než si vůbec uvědomil, co se stalo.

Ale možná šlo o víc.

Začalo to jako profesionální vztah mezi advokátem a klientkou a vyústilo to v něco temnějšího? Možná se na něj fixovala, možná ji uchvátily jeho drahé obleky a to, jak ovládal soudní síň. Řekla si, že když nedostane Wallace Price ona, nebude ho mít nikdo. Sledovala ho, v noci stála venku za oknem, a koukala, jak spí (skutečnost, že bydlel v patnáctém patře, tuto představu nijak nevyvrátila; klidně mohla vyšplhat zvenku po budově na jeho balkón). A když byl v práci, vloupala se dovnitř a ležela na jeho posteli, vdechovala jeho vůni a snila o tom, že se jednoho dne stane jeho ženou. Pak ji třeba jednou nevědomky odmítl a láska, kterou k němu cítila, se změnila v černou zuřivost.

To bylo ono.

Všechno to vysvětlovalo. Koneckonců se to stalo už dřív, ne? Bylo totiž pravděpodobné, že jím byla posedlá i Patricia Ryanová, když vzal v úvahu její nešťastnou reakci poté, co ji vyhodil. Třeba se proti němu spolčily, a když Wallace udělal, co udělal, tak… co? Spikly se, aby… počkat. Dobrá. Časová posloupnost všechno trochu komplikovala, ale přesto.

„… a nyní bych rád vyzval kohokoli, kdo by chtěl říct několik slov o našem drahém Wallacovi, aby vystoupil a udělal to.“ Kněz se poklidně usmál. Jeho úsměv trochu povadl, když se nikdo nepřihlásil. „Kdokoli.“

Partneři sklopili hlavy.

Naomi si povzdychla.

Očividně byli přemožení a nedokázali najít správná slova, kterými by jeho dobře prožitý život shrnuli. Wallace je za to nesoudil. Jak by se vůbec dalo sesumírovat, co všechno byl? Úspěšný, inteligentní, skoro posedlý prací a mnohem víc. Samozřejmě že jim to vzalo řeč.

„Vstaňte,“ zamumlal a upřeně hleděl na lidi vpředu v kostele. „Vstaňte a řekněte o mně hezké věci. Hned teď. Přikazuju vám to.“

Když Naomi vstala, zalapal po dechu. „Vyšlo to!“ zašeptal vroucně. „Ano. Ano.“

Kněz na ni kývl a ustoupil stranou. Naomi se dlouze zadívala dolů na Wallacovo tělo a Wallace překvapilo, když spatřil, jak vraští obličej, jako by jí bylo do pláče. Konečně. Konečně někdo projeví nějakou emoci. Přemýšlel, jestli se vrhne na rakev a bude chtít vědět proč, proč, proč je život tak nespravedlivý, a Wallaci, vždycky jsem tě milovala, i když jsem spala se zahradníkem. Však víš, s tím, který měl při práci zjevnou averzi ke košilím, slunce mu tak rozpalovalo široká ramena, pot mu stékal dolů po břišních svalech, které měl vypracované jako zatracená řecká socha, a ty jsi předstíral, že necivíš, i když oba víme, že to byly sračky, protože máme na chlapy stejný vkus.

Nerozplakala se.

Místo toho kýchla.

„Promiňte,“ řekla a utřela si nos. „Už dlouho mě lechtalo v nose.“

Wallace se svezl dolů na lavici. Neměl z toho dobrý pocit.

Přesunula se na stupínek vedle kněze a řekla: „Wallace Price byl… rozhodně naživu. A teď už není. Ani za život nemůžu říct, že by to tak bylo špatně. Nebyl to dobrý člověk.“

„Ach, božínku,“ hlesl kněz.

Naomi ho ignorovala. „Byl paličatý, zbrklý a zajímal se jenom sám o sebe. Měla jsem se vdát za Billa Nicholsona, ale místo toho jsem naskočila na Wallace Price Express, který uháněl k cíli kolem propásnutých večeří, zapomenutých narozenin a výročí a odporného zvyku nechávat ostříhané nehty ležet na podlaze v koupelně. Jako vážně? Měl tam odpadkový koš. Jak se do něho mohl, u všeho na světě, netrefit?“

„Příšerné,“ řekl Moore.

„Přesně,“ souhlasil Hernandez.

„Vyhodit ostříhané nehty do koše,“ přidal se Worthington. „Není to tak těžké.“

„Počkat,“ řekl Wallace nahlas. „Tohle dělat nemáte. Máte být smutní a utírat si slzy a mluvit o všem, co vám bude chybět, když už tady nebudu. Co je tohle sakra za pohřeb?“

Ale Naomi neposlouchala, což… no. Poslouchala vůbec někdy? „Posledních několik dnů, od chvíle, kdy jsem obdržela zprávu o jeho smrti, jsem se snažila přijít na jedinou vzpomínku ze společných dob, která by mě nenaplňovala politováním, apatií nebo zuřivostí tak žhavou, jako bych stála na slunci. Chvíli to trvalo, ale jednu jsem našla. Jednou, když jsem byla nemocná, mi Wallace přinesl hrnek polévky. Poděkovala jsem mu. Pak odešel do práce a já ho dalších šest dnů neviděla.“

„To je jako všechno?“ zvolal Wallace. „Děláš si srandu?“

Naomin výraz se zatvrdil. „Vím, že když někdo umře, máte se chovat a cítit určitým způsobem, ale já jsem tady proto, abych vám řekla, že je to hromada sraček. Promiňte, otče.“

Kněz přikývl. „To je v pořádku, dítě. Dej tomu průchod. Náš Pán –“

„A to nemluvím o tom, že se víc zajímal o práci než o založení rodiny. Svůj ovulační cyklus jsem mu zapsala do pracovního kalendáře. Víte, co udělal? Poslal mi pohlednici, ve které stálo GRATULUJEME, ABSOLVENTE.“

„Už zase to vytahuješ?“ zeptal se Wallace nahlas. „Co terapie, Naomi? Zní to, jako bys měla chtít zpátky peníze.“

„Jejda,“ řekla žena v lavici.

Wallace na ni pohlédl. „Chcete něco dodat? Vím, že jsem kus, ale jenom proto, že vás nebudu nikdy milovat, jste neměla právo zavraždit mě!“

Zvuk, který vyrazil, když pohlédla přímo na něj, bude lepší ponechat představivosti, obzvlášť když odpověděla: „Dík. Nejsi zrovna můj typ a vražda je špatná, víš?“

Wallace prakticky vyletěl z lavice, zatímco Naomi ho dál pomlouvala v domě Božím, jako by cizinka vůbec nepromluvila. Chytil se opěradla, zaryl nehty do dřeva a vyvalil na ženu přes lavici oči.

Usmála se a zvedla obočí.

Wallace jen těžko hledal hlas. „Ty… ty mě vidíš?“

Kývla, otočila se na lavici a položila si loket na opěradlo. „Vidím.“

Roztřásl se a rukama svíral lavici tak silně, až se bál, že si uláme nehty. „Jak. Co. Já ne – co.“

„Vím, že jsi zmatený, Wallaci, a věci můžou být –“

„Nikdy jsem ti neřekl svoje jméno!“ namítl řezavě a nedokázal zabránit tomu, aby mu neselhal hlas.

Odfrkla si. „Před kostelem je cedule s tvým jménem a fotkou.“

„To není…“ Co? To není co přesně? Narovnal se. Nohy mu nefungovaly, jak chtěl. „Zapomeň na tu zatracenou ceduli. Jak je tohle možné? Co se, k čertu, děje?“

Žena se usmála. „Jsi mrtvý.“

Vybuchl smíchy. Jo, viděl svoje tělo v rakvi, ale to nic neznamenalo. Někde se musela stát chyba. Přestal se smát, když si uvědomil, že se k němu žena nepřidala. „Cože,“ řekl dutě.

„Mrtvý, Wallaci.“ Svraštila obličej. „Moment. Snažím se vzpomenout si na příčinu. Dělám to poprvé, takže jsem trochu nervózní.“ Rozzářila se. „Už vím! Srdeční infarkt.“

A tak poznal, že to není skutečné. Srdeční infarkt? Sračky. Nikdy nekouřil, jedl nejlíp, jak mohl, a cvičil, když si vzpomněl. Po poslední pravidelné kontrole mu doktor oznámil, že i když má trochu zvýšený krevní tlak, jinak všechno zjevně funguje, jak má. Nemohl umřít na srdeční infarkt. Nebylo to možné. Přesně to jí i řekl a byl si jist, že tím to skončí.

„Jáááásně,“ protáhla pomalu, jako by on byl idiot. „Nerada ti do toho házím vidle, chlape, ale přesně to se stalo.“

„Ne,“ odmítl a vrtěl hlavou. „Věděl bych, kdybych… cítil bych…“ Cítil co? Bolest v paži? Zadrhávání v hrudi? To, že nemohl tak docela popadnout dech, ať už se snažil sebevíc?

Pokrčila rameny. „To se asi holt stává.“ Trhl sebou, když vstala z lavice a zamířila k němu. Byla menší, než čekal, vršek její hlavy mu dosahoval asi k bradě. Couval od ní, kam až mohl, daleko se ale nedostal.

Naomi žvanila o nějakém výletu do Poconos, který spolu prý podnikli („Celou dobu trčel v hotelovém pokoji a telefonoval! Byly to naše líbánky!“), zatímco se žena posadila na jeho lavici. Udržovala mezi nimi jistý odstup. Vypadala ještě mladší, než si zprvu myslel – mohlo jí být mezi dvaceti a pětadvaceti – což všechno ještě zhoršovalo. Její pleť byla trochu tmavší než ta jeho a její rty, zkroucené v náznaku úsměvu, odhalovaly malé zoubky. Poklepala prsty na opěradlo lavice, pak na něj pohlédla. „Wallaci Prici,“ řekla. „Jmenuju se Mej-jing, ale ty mi můžeš říkat Mej, jako ten měsíc, jenom trochu jinak napsáno. Jsem tu, abych tě vzala domů.“

Hleděl na ni a nezmohl se na slovo.

„Hm. Netušila jsem, že zrovna tohle tě donutí sklapnout. Měla jsem tím začít.“

„Nikam s tebou nepůjdu,“ procedil skrz zaťaté zuby. „Neznám tě.“

„No to doufám,“ řekla. „Kdyby jo, bylo by to dost divné.“ Odmlčela se a zvážila to. „Nebo spíš divnější.“ Pokývla hlavou směrem k přední části kostela. „Mimochodem, fajn rakev. Nevypadá levně.“

Naježil se. „Není. Jenom to nejlepší pro –“

„To rozhodně,“ řekla Mej. „No. Žádná sranda, co? Koukat takhle na vlastní tělo. Ale není to špatné tělo. Na můj vkus trochu vyzáblé, ale každému, co jeho jest.“

Znovu se naježil. „Chci, abys věděla, že jsem si vedl docela dobře i se svým vyzáblým – ne. Nezamlouvej to! Žádám, abys mi okamžitě řekla, co se tu děje.“

„Dobře,“ odpověděla tiše. „To můžu. Vím, že to asi pro tebe bude těžké pochopit, ale tvoje srdce to vzdalo a ty jsi umřel. Provedli pitvu a ta ukázala, že jsi měl ucpanou jednu z věnčitých tepen. Můžu ti ukázat Y řez na tvém hrudníku, jestli chceš, ale neradila bych to. Je to dost hnusné. Věděl jsi, že po pitvě někdy vrátí orgány zpátky dovnitř v pytlíku a přidají piliny, než tě zašijí?“ Rozzářila se. „Jo a já jsem tvoje Smrtka a jsem tu, abych tě vzala, kam patříš.“ A pak, jako by tento okamžik nebyl už tak dost bizarní, zatřepotala rukama. „Tadá.“

„Smrtka,“ řekl omámeně. „Co to… má být?“

„Já,“ řekla a přisunula se blíž. „Já jsem Smrtka. Po smrti jsi dost zmatený. Doopravdy nevíš, co se děje a jsi vyděšený.“

„Nejsem vyděšený!“ Byla to lež. Ještě nikdy v životě nebyl tak vyděšený.

„Fajn,“ řekla. „Takže nejsi vyděšený. To je dobře. Každopádně je to pro všechny těžká chvíle. Potřebuješ pomoc s přechodem. Tady přicházím na scénu já. Jsem tu proto, abych zajistila, že přechod proběhne tak hladce, jak jen to jde.“ Odmlčela se a dodala: „To je všechno. Myslím, že jsem na nic nezapomněla. Musela jsem si toho zapamatovat hodně, abych tuhle práci dostala, a možná jsem tu a tam nějaký detail vynechala, ale tohle je podstata věci.“

Zíral na ni s otevřenými ústy. Sotva vnímal, že Naomi v pozadí ječí a nadává mu do sobeckých parchantů bez špetky sebeuvědomění. „Přechod.“

Mej kývla.

Nelíbilo se mu, jak to zní. „Přechod kam?“

Zazubila se. „Hochu, to teprv uvidíš.“ Zvedla ruku dlaní vzhůru a natáhla ji k němu. Přitiskla palec k prostředníku a luskla.

Do tváře se mu opíralo chladné jarní slunce.

Klopýtl vzad a divoce se rozhlédl.

Hřbitov. Byli na hřbitově.

„Za to se omlouvám,“ řekla Mej, když se zjevila vedle něj. „Pořád se učím.“ Zamračila se. „Jsem v tom tak trochu nová.“

„Co se to děje!“ zavřeštěl na ni.

„Pohřbívají tě,“ řekla vesele. „Pojď. Budeš to chtít vidět. Zbaví tě to všech pochybností, které bys ještě mohl mít.“ Popadla ho za paži a zatáhla. Škobrtl o vlastní nohy, ale podařilo se mu udržet se na nich. Žabky ho pleskaly do pat, jak se snažil držet krok. Proplétali se mezi náhrobky a obklopovaly je zvuky rušného provozu, ve kterém netrpěliví taxikáři troubili a ječeli z otevřených okýnek nadávky. Pokusil se Mej vytrhnout, zesílila ale stisk. Byla silnější, než vypadala.

„Jsme tady,“ řekla, když se zastavila. „Právě včas.“

Nakoukl jí přes rameno. Byla tam Naomi a stejně tak i jeho partneři a všichni stáli okolo čerstvě vyhloubené obdélníkové díry. Drahá rakev právě mizela v zemi. Nikdo neplakal. Worthington neustále koukal na hodinky a vzdychal. Naomi ťukala něco do mobilu.

Ze všech věcí, na které se Wallace mohl soustředit, ho nejvíc zaskočil fakt, že tu není žádný náhrobek. „Kde je náhrobní kámen? Moje jméno. Datum narození. Inspirativní hláška o tom, že jsem žil naplno.“

„To jsi dělal?“ zeptala se Mej. Neznělo to, jako by se mu vysmívala, byla prostě zvědavá.

Vyškubl se jí a vzdorně si založil paže na hrudi. „Ano.“

„Skvělé. A náhrobek obyčejně instalují až jako poslední. Musí se vytesat a tak. Je to celý proces. Žádný strach. Koukni. A jedeš dolů. Zamávej na rozloučenou!“

Nezamával.

Mej však ano, a navíc i zatřepotala prsty.

„Jak jsme se sem dostali?“ zeptal se. „Právě jsme byli v kostele.“

„Máš postřeh. To je moc dobře, Wallaci. Právě jsme byli v kostele. Jsem na tebe pyšná. Řekněme, že jsem pár věcí přeskočila. Musíme hnout kostrou.“ Trhla sebou. „To nevyznělo dobře, chlape. Teda, vážně, neber si to zle, protože jsem to tak fakt nemyslela, ale trošičku jsem se s tvým vyzvednutím opozdila. Dnešek je tak trochu můj první den ve službě a podělala jsem to. Omylem jsem skončila na špatném místě.“ Zářivě se na něj usmála. „Jsme v pohodě?“

„Ne,“ zavrčel na ni. „Nejsme v pohodě.“

„Aha. To je škoda. Promiň. Slibuju, že už se to víckrát nestane. Poučím se z toho a tak dále. Doufám, že moje služby v dotazníku spokojenosti i tak oceníš desítkou. Moc by to pro mě znamenalo.“

Neměl nejmenší zdání, o čem to žvaní. Skoro dokázal přesvědčit sám sebe, že je ta holka cvok a pouhý výplod jeho představivosti. „Už jsou to tři dny!“

Znovu se rozzářila. „Přesně! Fakt mi to ulehčí práci. Hugo ze mě bude mít takovou radost. Nemůžu se dočkat, až mu to povím.“

„Kdo je k čertu –“

„Zadrž. Tohle patří k mým nejoblíbenějším momentům.“

Zadíval se do míst, kam ukazovala. Jeho partneři si stoupli do řady a Naomi se zařadila za ně. Sledoval, jak se jeden po druhém sklonili, nabrali hrst hlíny a hodili ji do hrobu. Při zvuku hlíny dopadající na víko rakve se Wallacovi roztřásly ruce. Naomi stála s hrstí hlíny nad otevřeným hrobem, a než ji pustila, tváří se jí mihl zvláštní výraz, objevil se na nejkratší okamžik. Zavrtěla hlavou, rozevřela ruku a prudce se odvrátila. Poslední, co ze své bývalé manželky viděl, byl sluneční svit, který se jí odrážel ve vlasech, zatímco chvátala k čekajícímu taxíku.

„Vrací nás to tak trochu zpátky na začátek,“ řekla Mej. „Kruh se uzavírá. Ze země jsme vyšli a do země se navracíme. Když to zvážíš, je to vlastně hezké.“

„Co se děje?“ zašeptal.

Mej se dotkla hřbetu jeho ruky. Její kůže byla chladná, ale ne nepříjemně. „Potřebuješ obejmout? Můžu tě obejmout, jestli chceš.“

Ucukl. „Nechci obejmout.“

Přikývla. „Všichni máme své hranice. Beru. Respektuju to. Slibuju, že bez dovolení tě neobejmu.“

Jednou, když bylo Wallacovi sedm, ho rodiče vzali na pláž. Stál v příboji a sledoval, jak mu mezi prsty u nohou protéká písek. Vnímal zvláštní pocit, který mu stoupal nohama vzhůru do žaludku. Propadal se, i když kvůli kombinaci vířícího písku a vln s bílými čepičkami se zdálo, jako by se dělo něco mnohem víc. Vyděsilo ho to a odmítl se do oceánu vrátit, ať už ho rodiče prosili sebevíc.

Stejný pocit ovládl Wallace Price i nyní. Možná za to mohlo dunění hlíny na rakvi. Možná za to mohla jeho fotka, opřená u otevřeného hrobu, a květinový věnec pod ní. Na fotce se toporně zubil. Vlasy měl dokonale upravené a sčesané napravo, oči jasné. Naomi mu jednou řekla, že jí připomíná strašáka z Čaroděje ze země Oz. „Kdybys jenom měl mozek,“ řekla. Plácla to během jednoho z rozvodových stání, takže to nebral jako nic víc než snahu mu ublížit.

Těžce dosedl na zem a prsty u nohou zabořil přes okraj žabek do trávy. Mej se usadila vedle něj, nohy skrčila pod sebe a dloubla do malé pampelišky. Utrhla ji a zvedla mu ji k ústům. „Přej si něco,“ řekla.

Nepřál.

Povzdychla si a foukla do chmýří pampelišky sama. Semínka vybuchla v bílý obláček, který vítr rozvířil kolem otevřeného hrobu. „Já vím, je toho na tebe moc.“

„Vážně to víš?“ zamumlal s tváří v dlaních.

„Ne doslova,“ přiznala. „Ale umím si to dobře představit.“

Zadíval se na ni přivřenýma očima. „Tvrdila jsi, že to děláš poprvé.“

„Dělám. Teda, sólo. Ale mám za sebou praxi a vedla jsem si docela dobře. Potřebuješ empatii? Můžu ti ji dát. Chceš do něčeho praštit, protože máš vztek? I s tím ti můžu pomoct. Do mě ale ne. Možná do stěny.“ Pokrčila rameny. „Nebo tu můžeme sedět a dívat se, dokud nepřijedou s malým buldozerem, nenahrnou na tvoje dřívější tělo všechnu tu hlínu a nepodtrhnou tím skutečnost, že je po všem. Smrt si neuženeš.“

Zíral na ni.

Kývla. „No. To jsem mohla zformulovat líp. Promiň. Pořád se učím.“

„Co se…?“ Pokusil se polknout přes knedlík, který se mu usadil v krku. „Co se děje?“

Řekla: „Děje se to, že jsi dožil svůj život do konce. Dělal jsi, co jsi dělal, a teď to skončilo. Aspoň tahle část. A až budeš připravený jít, vezmu tě k Hugovi. On ti vysvětlí zbytek.“

„Jít,“ zamumlal. „S Hugem.“

Začala vrtět hlavou, pak se ale zarazila. „No, svým způsobem jo. Je převozník.“

„Co prosím?“

„Převozník,“ zopakovala. „Ten, který ti pomůže přejít.“

Mysl mu pádila. Nedokázal se soustředit na nic konkrétního. Připadalo mu to příliš grandiózní, než aby to pochopil. „Ale já myslel, že to ty…“

„Jé, líbím se ti. To je sladké.“ Zasmála se. „Ale já jsem jenom Smrtka, Wallaci. Mým úkolem je dostat tě k převozníkovi. Ten zařídí zbytek. Uvidíš. Jakmile se k němu dostaneme, všechno bude v pohodě. Hugo už má na lidi takový vliv. Než přejdeš, všechno ti vysvětlí. Zodpoví všechny nepříjemné otázky, které ti zůstaly.“

„Přejít,“ řekl Wallace tupě. „Kam?“

Mej naklonila hlavu. „No, na další štaci samozřejmě.“

„Nebe?“ Zbledl a jeho rozbouřenými myšlenkami pronikla jedna strašlivá. „Peklo?“

Pokrčila rameny. „Jasně.“

„To nic nevysvětluje.“

Zasmála se. „Viď? Je to sranda. Bavím se. Ty ne?“

Ne, opravdu se nebavil.

Nespěchala na něj. Zůstávali, i když nebe začaly žíhat růžové a oranžové odstíny a březnové slunce se sklánělo k obzoru. Zůstávali, i když dorazil slibovaný buldozer. Obsluhovala ho žena s cigaretou mezi zuby, která vypouštěla kouř nosem. Hrob se zaplnil rychleji, než Wallace čekal. Než skončila, objevily se na nebi první hvězdy, ačkoli kvůli světelnému znečištění města zářily jen slabě.

A to bylo vše.

Všechno, co zbylo z Wallace Price, byla hromada hlíny a mrtvola, ze které nebude nic než žrádlo pro červy. Byla to hluboce devastující zkušenost. Netušil, že to bude takové. Zvláštní, pomyslel si. Jak velmi zvláštní.

Pohlédl na Mej.

Usmála se na něj.

„Já…“ Nevěděl, jak větu dokončit.

Dotkla se hřbetu jeho ruky. „Ano, Wallaci. Je to skutečné.“

A stal se zázrak, protože jí uvěřil.

Řekla: „Chtěl by ses setkat s Hugem?“

Ne. Nechtěl. Chtěl utéct. Chtěl křičet. Chtěl zvednout pěsti ke hvězdám a stěžovat si a vztekat se nad tím, jak je to nefér. Měl své plány. Měl své cíle. Tolik toho ještě neudělal, a teď už nikdy… nemohl…

Trhl sebou, když mu po tváři stekla slza. „Mám na vybranou?“

„V životě? Vždycky.“

„A ve smrti?“

Pokrčila rameny. „Ta je trochu… regulovanější. Je to ale pro tvé vlastní dobro. Přísahám,“ dodala rychle. „Tyhle věci se dějí tak, jak se dějí, z dobrého důvodu. Hugo ti všechno vysvětlí. Je to skvělý chlap. Uvidíš.“

Necítil se o nic líp.

Přesto, když vstala a podala mu ruku, hleděl na ni jen okamžik, pak ji uchopil a dovolil jí, aby ho zvedla na nohy.

Obrátil tvář k nebi. Nadechl se a vydechl.

Mej řekla: „Bude to asi trochu divný pocit. Vzdálenost je ale větší, takže se to dá čekat. Než se naděješ, bude po všem.“

Než stačil zareagovat, znovu luskla prsty a všechno vybuchlo.

KAPITOLA
3

Wallace s jekotem přistál na silnici uprostřed lesa. Bylo tu chladno, ale třebaže dál řval, jeho dech se nesrážel v páru. Nedávalo to smysl. Jak mu může být zima, když je mrtvý? Dýchal vůbec nebo… Ne. Ne. Soustřeď se. Soustřeď se na tohle místo. Soustřeď se na přítomnost. Hezky jednu věc po druhé.

„Už jsi skončil?“ zeptala se Mej.

Uvědomil si, že pořád vříská. Sklapl ústa a ucítil ostrou bolest, jak se kousl do jazyka. Což ho opět rozhodilo, protože jak může k čertu cítit bolest?

„Ne,“ zamumlal, ucouvl od Mej a myšlenky měl celé zašmodrchané. „Nemůžeš prostě –“

A potom ho přejelo auto.

Počkat.

Mělo ho přejet auto. Auto se blížilo a jeho světlomety jasně zářily. Stačil zvednout ruce a zakrýt si obličej, pak auto projelo skrz něj. Koutkem oka zahlédl řidičův obličej, který se mihl jen několik centimetrů od jeho. Nic z toho necítil.

Auto uhánělo dál po silnici, jeho koncová světla jednou blikla, poté zabočilo a zmizelo za zatáčkou.

Strnul s rukama před sebou, jednou nohou zvednutou a stehnem přitisknutým k břichu.

Mej se rozesmála. „No, páni. Měl bys vidět svůj výraz. Panebože, to je žůžo.“

Pomalu spustil nohu na zem, napůl přesvědčený, že se prostě propadne. Nepropadl. Zem pod jeho nohama byla pevná. Nedokázal se přestat třást. „Jak. Co. Proč. Co. Co?“

Utřela si oči a dál se chechtala. „Moje vina. Měla jsem tě varovat, že se to může stát.“ Zavrtěla hlavou. „Všechno je ale v pohodě, ne? Není skvělé, že už tě nemůže přejet auto?“

„To sis z celé věci odnesla zrovna tohle?“ zeptal se nevěřícně.

„Je to fakt velká věc, když to zvážíš.“

„Já to nechci zvažovat,“ vyštěkl. „Nechci zvažovat vůbec nic z toho!“

Řekla na to jen: „Kdyby byly v kapse ryby, nebylo by třeba rybníka. Sáhl by sis do kapsičky, vytáhl bys kapříka.“

Když vykročila pryč po cestě, civěl za ní. „To nic nevysvětluje!“

„Jenom proto, že jsi paličák. Ber to s humorem, chlape.“

Pustil se za ní, protože nechtěl zůstat sám uprostřed ničeho. V dálce viděl světla, vypadalo to na malou vesnici. Nic ze svého okolí nepoznával, jelikož ale Mej nepřestávala žvanit, nedostal se ke slovu.

„Netrvá na zdvořilostech ani na ničem takovém, takže si s tím nelam hlavu. Neříkej mu ale pane Freemane, to nesnáší. Pro všechny je Hugo, jasné? A možná se přestaň pořád tak kabonit. Anebo ne, je to na tobě. Nebudu ti říkat, jak se chovat. On ví, že jsi…“ Trapně si odkašlala. „No, on ví, že tyhle věci nejsou snadné, takže si s tím nedělej starosti. Ptej se na všechno, co potřebuješ vědět. Proto jsme tady.“ A dodala: „Už to vidíš?“

Začal se ptát, o čem to k čertu mluví, ona ale kývla směrem k jeho hrudi. Podíval se dolů a zamračil se.

Z hrudníku mu trčel zahnutý kus kovu, skoro jako háček na ryby o velikosti ruky. Byl stříbrný a v šeru se třpytil. Nebolel, ale vypadal, jako by bolet měl vzhledem k tomu, že jeden konec měl zjevně zavrtaný v hrudní kosti. Z toho opačného vedl… kabel? Tenký pásek, který vypadal skoro plasticky a pulzoval tlumeným světlem. Kabel vedl někam po cestě před nimi. Plácl se do hrudníku, aby se háku zbavil, ruce mu ale prošly skrz něj. Světlo v kabelu zesílilo a hák teple zavibroval, což ho naplnilo zvláštním pocitem úlevy, který rozhodně nečekal vzhledem k tomu, jak byl prošpikovaný. Ten pocit samozřejmě otupoval fakt, že byl prošpikovaný.

„Co je to?“ zaječel a dál se bušil do hrudi. „Vytáhni to, vytáhni to!“

„Dost,“ řekla Mej, natáhla se a chytila ho za ruce. „Fakt to nechceš udělat. Věř mi, když ti povím, že to pomáhá. Potřebuješ ho. Neublíží ti. Já ho nevidím, ale vzhledem ke tvé reakci je stejný jako u ostatních. Nech ho být. Hugo ti všechno vysvětlí, slibuju.“

„Co je to?“ zeptal se znovu. Štípalo ho na kůži. Zadíval se na kabel, který vedl po silnici pryč.

„Pouto.“ Dloubla do něj ramenem. „Drží tě tu. Vede k Hugovi. Ví, že jsme blízko. Pojď. Nemůžu se dočkat, až se s ním setkáš.“

Ve vesnici vládl klid. Vypadalo to, že je tu jenom jediná hlavní silnice, která vede přímo jejím středem. Nebyly tu žádné semafory, žádná tlačenice lidí na chodnících. Minulo je pár aut (Wallace pokaždé uskočil z cesty, protože si nechtěl znovu zopakovat onu zkušenost), jinak tu ale panovalo z velké části ticho. Obchody po stranách silnice pro dnešek zavřely, výlohy byly tmavé a cedulky na dveřích slibovaly, že hned ráno zase otevřou. Nad chodníky se vypínaly pestré markýzy v červené, zelené, modré a oranžové barvě.

Po obou stranách silnice svítily teple a měkce pouliční lampy. Silnice byla dlážděná kostkami a Wallace ustoupil stranou, když kolem projížděla skupina dětí na kolech. Nevzaly na vědomí ani jeho, ani Mej. Smály se a křičely, k paprskům kol měly zavíracími špendlíky připevněné karty a jako za malými vláčky se za nimi táhly obláčky sraženého dechu. Wallace ta představa zabolela. Byly volné, svobodné způsobem, jakým on už dlouho ne. Zápasil s tím pocitem, nedokázal mu však dát žádný známý tvar. A potom ten pocit zmizel a zanechal ho dutého a roztřeseného.

„Je tohle místo skutečné?“ zeptal se a cítil, jak se hák v jeho hrudi zahřívá. Jak šli dál, kabel se neprověsil, jak očekával. Myslel si, že teď už o něj bude zakopávat. Místo toho zůstával stejně napnutý, jako když ho poprvé spatřil.

Mej na něj pohlédla. „Jak to myslíš?“

Vlastně sám nevěděl. „Jsou… jsou tady všichni mrtví?“

„Aha! Jo i ne. Ano, tohle místo je skutečné. Ne, všichni nejsou mrtví. Tady je to asi stejné jako všude jinde. Urazili jsme opravdu dlouhou cestu, není to ale místo, kam by ses mohl dostat sám, kdybys někdy býval opustil město. Nezní to, jako bys někam často vyrážel.“

„Měl jsem moc práce,“ zamumlal.

„Teď máš všechen čas na světě,“ řekla Mej a jeho zaskočilo, jak kriticky to vyznělo. Dech se mu zadrhl v hrudi a musel zamrkat, protože ho začaly pálit oči. Mej se líně loudala po chodníku a ohlížela se přes rameno, aby se ujistila, že jde za ní.

Šel, ale jenom proto, že nechtěl zůstat sám na neznámém místě. Budovy, které mu předtím připadaly skoro malebné, ho nyní děsivě obkličovaly a jejich tmavá okna mu připomínala mrtvé oči. Zadíval se dolů na své nohy a soustředil se na to, aby kladl jednu před druhou. Začal mít tunelové vidění a kůže jako by mu vibrovala. Hák v jeho hrudníku začal působit naléhavěji.

Ještě nikdy se tolik nebál.

„Hej, hej,“ slyšel Mej říct, a když otevřel oči, zjistil, že dřepí na zemi, pažemi si objímá břicho a prsty si zarývá do kůže dost tvrdě na to, aby si způsobil modřiny. Pokud si vůbec mohl způsobit modřiny. „Všechno je v pořádku, Wallaci. Jsem tady.“

„Protože zrovna to mě má utěšit,“ vypravil ze sebe.

„Na všechny je toho moc. Jestli potřebuješ, můžeme tady chvíli zůstat sedět. Nikdo na tebe nespěchá, Wallaci.“

Netušil, co potřebuje. Nedokázal jasně přemýšlet. Snažil se to nějak pochopit, snažil se něčeho chytit. A když něco konečně našel, objevil to v sobě, zapomenutou vzpomínku, která se vynořila jako duch.

Bylo mu devět a otec ho zavolal do obýváku. Právě se vrátil domů ze školy a v kuchyni si chystal sendvič s burákovým máslem a banánem. Po otcově žádosti strnul a horečnatě uvažoval, co provedl, že je v maléru. Jednou kouřil za tribunami, ale to se stalo už před několika týdny, a jeho rodiče o tom nemohli vědět, pokud jim to někdo neřekl.

Sendvič nechal na pultu a v duchu už si připravoval výmluvy, sliby jako Už to nikdy neudělám, přísahám, bylo to jenom jednou.

Rodiče seděli na gauči a on se prudce zastavil, když si všiml, že matka pláče, ačkoli se snažila to skrýt. Tváře měla zmáčené slzami a papírový kapesník zmuchlala v ruce do malé kuličky. Teklo jí z nosu, a přestože se na něj snažila usmát, úsměv se jí chvěl a koutky úst se kroutily dolů, jak se jí třásla ramena. Doposud ji viděl plakat pouze jednou, a to nad nějakým nahodilým filmem, ve kterém pes překonal nástrahy osudu (dikobrazí bodliny) a znovu se shledal se svým pánem.

„Co se děje?“ zeptal se, neboť si nebyl jistý, co má dělat. Chápal podstatu utěšování, zatím ho ale nikdy nemusel aplikovat v praxi. Jejich rodina neprojevovala otevřeně náklonnost. Když udělal rodičům radost, otec mu nanejvýš potřásl rukou a matka mu stiskla rameno. Nevadilo mu to. Tak už to chodilo.

Otec řekl: „Zemřel tvůj dědeček.“

„Ach,“ vydechl Wallace a najednou měl pocit, že ho svědí celé tělo.

„Chápeš, co znamená smrt?“

Ne, nechápal. Věděl, co smrt je, co to slovo znamená, byla to ale mlhavá záležitost, děla se jiným lidem někde hodně daleko. Wallace nikdy ani nenapadlo, že by mohl zemřít někdo, koho znal. Dědeček bydlel čtyři hodiny cesty od nich a jeho dům vždycky páchl zkyslým mlékem. Rád vyráběl věci z plechovek od piva: letadla s vrtulemi, které se skutečně točily, a malé kočky, které věšel na provázcích ze stropu na verandě.

A jelikož byl dítě zápasící s konceptem, který ho dalece přesahoval, další, co vypustil z úst, bylo: „Zavraždil ho někdo?“ Děda se rád chlubil tím, že bojoval ve válce (ve které válce, to Wallace přesně nevěděl; nikdy se nedostal k tomu, aby se na to zeptal), načež obvykle pokračoval slovy, která přiměla Wallacovu matku na dědu ječet, zatímco Wallacovi zacpávala uši, a později syna nabádala, aby to, co slyšel, nikdy neopakoval, protože je to hnusně rasistické. Dokázal by pochopit, kdyby dědu někdo zavraždil. Vlastně mu to dávalo smysl.

„Ne, Wallaci,“ vypravila ze sebe matka. „Tak to nebylo. Měl rakovinu. Onemocněl a už nemohl dál. Je… je po všem.“

V tu chvíli se Wallace Price rozhodl – jak to děti ve svém absolutním a nebojácném chápání věcí často dělávají – že jemu se něco takového nikdy nestane. Dědeček žil, a pak nežil. Jeho rodiče ta ztráta rozrušila. Wallace neměl rozrušení rád. Takže ten pocit pěkně zadusil, strčil ho do krabičky a tu dobře zamkl.

Pomalu zamrkal a opět začal vnímat své okolí. Pořád byl ve vesnici. Pořád byl s tou ženskou.

Mej dřepěla před ním a kravata se jí pohupovala mezi nohama. „V pohodě?“

Nevěřil si, že by dokázal promluvit, proto jen kývl, ačkoli nemohl být „pohodě“ vzdálenější.

„Tohle je normální,“ řekla a bubnovala si prsty na koleno. „Po smrti to potká každého. A nebuď překvapený, pokud se ti to stane víckrát. Je toho hodně.“

„Jak to víš?“ zamumlal. „Tvrdila jsi, že to děláš poprvé.“

„Poprvé sólo,“ opravilo ho. „Než mi dovolili vyrazit ven samotné, musela jsem si odsloužit víc než sto hodin praxe, takže jsem to viděla už dřív. Myslíš, že se zvládneš postavit?“

Ne, nemyslel si to. Přesto vstal. Sice se cítil trochu nejistý v kolenou, čirou silou vůle se mu však podařilo udržet se vzpřímeně. Hák měl pořád v hrudi a kabel pořád tlumeně pulzoval. Chvíli se mu zdálo, že cítí slabý tah, nebyl si tím ovšem jistý.

„Tak vidíš,“ řekla Mej a poplácala ho po hrudi. „Vedeš si dobře, Wallaci.“

Zaškaredil se na ni. „Nejsem dítě.“

„To já vím. S dětmi je to snadnější, pokud tomu dokážeš uvěřit. Problémy obyčejně dělají dospělí.“

Nevěděl, co na to říct, proto neřekl vůbec nic.

„Pojď,“ řekla. „Hugo už na nás čeká.“

Zakrátko dorazili na konec vesnice. Budovy skončily a silnice před nimi se vinula jehličnatým lesem. Vůně borovic Wallacovi připomněla Vánoce, dobu, kdy celý svět jako by se zhluboka nadechl a – i když jen na okamžik – zapomněl na to, jak krutý umí život být.

Právě se chystal zeptat, jak daleko půjdou, když se ocitli u odbočky na polní cestu za vesnicí. Stál u ní dřevěný poutač. Slova na něm ve tmě nerozeznal, dokud nepřišel blíž.

Písmena byla vyřezána do dřeva s největší péčí.

CHARÓNŮV PŘÍVOZ

ČAJ A ZÁKUSKY

„Char-rón?“ řekl. To slovo ještě nikdy neslyšel.

„Kej-ron,“ opravila ho Mej a pomalu hláskovala. „Je to tak trochu vtip. Hugo je srandista.“

„Nechápu.“

Mej si povzdychla. „Ovšemže ne. Nelam si s tím hlavu. Až se dostaneme do čajovny, bude –“

„Do čajovny,“ zopakoval Wallace a znechuceně se podíval na ceduli.

Mej se odmlčela. „Páni. Máš něco proti čaji, chlape? Tak pro to pochopení mít nebude.“

„Nemám nic proti… Myslel jsem, že se setkáme s Bohem. Proč by –“

Mej vybuchla smíchy. „Cože?“

„S Hugem,“ řekl popleteně. „Nebo s kým.“

„No páni, nemůžu se dočkat, až mu povím, cos řekl. Nebesa. To mu stoupne do hlavy.“ Zamračila se. „Možná mu to radši přece jenom nepovím.“

„Nechápu, co je na tom tak zábavného.“

„Já vím,“ řekla. „Právě to je na tom tak srandovní. Hugo není Bůh, Wallaci. Je převozník. Říkala jsem ti to. Bůh je… představa Boha je lidská záležitost. Je to trochu komplikovanější.“

„Cože?“ hlesl Wallace. Napadlo ho, jestli může dostat druhý infarkt, když je mrtvý. A pak si vzpomněl, že už necítí tlukot svého srdce, a znovu ho ovládla touha schoulit se do klubíčka. Možná byl agnostik, nečekal ale, že uslyší něco tak enormního plácnuté s takovou lehkostí.

„Ale ne,“ řekla Mej a popadla ho za ruku, aby se ujistila, že zůstane stát. „Tady si lehat nebudeme. Je to už jenom kousek. Uvnitř to bude pohodlnější.“

Nechal se táhnout dál po cestě. Stromy tu byly mohutnější, staré borovice, které se natahovaly k hvězdnému nebi jako prsty ze země. Nepamatoval si, kdy byl naposledy v lese, natož pak v noci. Dával přednost oceli a troubení klaksonů, zvukům města, které nikdy nespalo. Hluk znamenal, že není sám, ať už byl kdekoli. Zdejší ticho bylo pohlcující, dusivé.

Prošli zatáčkou a on skrz stromy spatřil teplá světla, která ho volala, volala, volala jako maják. Sotva vnímal, že se nohama dotýká země. Napadlo ho, jestli se nevznáší, nedokázal se však přimět pohlédnout dolů.

Čím blíž byli, tím silnější škubání cítil v háku v hrudníku. Nebylo to přímo iritující, nedalo se to ovšem ignorovat. Kabel se táhl dál po cestě.

Právě se na to chystal zeptat Mej, když se na cestě před nimi něco pohnulo. Trhl sebou, jeho mysl si totiž vybájila nějakou příšernou nestvůru s ostrými zuby a svítícíma očima, jak se plazí ven ze stinného lesa. Místo toho se na cestě objevila žena a chvátala jejich směrem. Jak se blížila, vnímal ji podrobněji. Byla asi středního věku, rty měla semknuté do tenké linky a kabát si přitáhla blíž k tělu. Pod očima měla váčky, tmavé kruhy, které vypadaly skoro jako vytetované. Wallace netušil, proč očekával, že je vezme na vědomí, minula je však, aniž by třeba jen pohlédla jejich směrem, a blond vlasy za ní vlály, jak kvapila pryč po cestě.

Mej se ve tváři objevil ztrhaný výraz, když ale zakroutila hlavou, byl pryč. „Pojď. Nechceme ho nechat čekat ještě déle.“

Nevěděl, co si po přečtení poutače představoval. Nikdy dřív nebyl v ničem, co by se označovalo za čajovnu. Svoji ranní kávu si kupoval u stánku před kanceláří. Nebyl hipster. Nenosil vlasy v drdůlku ani neměl ironický módní styl, a to bez ohledu na jeho současný ohoz. Brýle, které obvykle nosil na čtení, byly možná drahé, přesto funkční. Nepatřil na místo, které by se dalo popsat jako „čajovna“. Jak absurdní představa.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pod šeptajícími dveřmi.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.