Opuštěný

FANTOM Print

2013

Copyright © Ubisoft Entertainment. All Rights Reserved.

Assassin’s Creed, Ubisoft, Ubi.com and the Ubisoft logo are trademarks of Ubisoft Entertainment in the U.S. and/or other countries. All artworks are the property of Ubisoft.

First published in Great Britain in the English language by Penguin Books Ltd.

Translation © Kateřina Niklová

ISBN 978-80-7398-565-3 (ePub)

ISBN 978-80-7398-566-0 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Prolog

Vlastně jsem ho neznal. Ne doopravdy. Myslel jsem si, že ano, jenže když jsem si přečetl jeho deník, pochopil jsem, že jsem ho ve skutečnosti neznal vůbec. A nyní je příliš pozdě. Příliš pozdě na to, abych mu řekl, jak jsem se v něm mýlil. Abych mu řekl, že je mi to líto.

Část I.

Výňatky z deníku Haythama E. Kenwaye

6. prosinec 1735

i

Před dvěma dny jsem měl slavit desáté narozeniny v našem domě na náměstí Queen Anne’s Square. Místo toho na ně všichni zapomněli; nekonaly se žádné oslavy, jen pohřby, a náš vyhořelý dům nyní působí mezi vysokými sídly z bílých cihel jako zčernalý, vykotlaný zub.

Dočasně jsme se přestěhovali do jednoho z otcových domů v Bloomsbury. Je hezký, a třebaže je naše rodina zničená a naše životy rozvrácené, aspoň za to můžeme být vděční. Zůstaneme tu, v šoku a nejistotě – jako utrápení duchové – dokud se nerozhodne o naší budoucnosti.

Požár spálil moje deníky, takže mám pocit, jako bych tímto zápisem začínal znovu. Každopádně bych se asi měl představit; jmenuju se Haytham, což je arabské jméno, třebaže jsem anglický kluk a žiju v Londýně, a ještě před dvěma dny jsem vedl idylický život daleko od nejhorší špíny města. I z Queen Anne’s Square jsme sice viděli mlhu a dým nad řekou a taky nás obtěžoval zápach připomínající „mokrého koně“, jinak se popsat nedal, nemuseli jsme se ale brodit smradlavým odpadem z koželužen, masných krámů a zadků zvířat i lidí. Žluklými proudy splašků, které šířily nemoci: úplavici, choleru, tyfus…

„Musíte se teple obléct, pane Haythame. Jinak taky něco chytíte.“

Během výletů přes pole do Hampsteadu se se mnou chůvy zdaleka vyhýbaly nešťastníkům, kterými otřásaly záchvaty kašle, a zakrývaly mi oči před zdeformovanými dětmi. Nejvíce ze všeho se bály chorob. S nemocí se nedá rozumně dohodnout; nedá se uplatit, nedá se s ní bojovat a nectí bohatství ani postavení. Je to nesmiřitelný nepřítel.

A útočí bez varování. Proto mě každý večer prohlédly, jestli nemám příznaky spalniček nebo neštovic, potom ohlásily mé dobré zdraví matce, která mě přišla políbit na dobrou noc, a taky otci; který miloval mě i moji nevlastní sestru Jenny a vyprávěl mi o bohatých a chudých, ukazoval mi, jaké mám štěstí, a vybízel mě, abych vždy myslel nejdříve na ostatní; a který zaměstnával učitele a kojné, co se o mě starali a vzdělávali mě, aby se ze mě stal příkladný muž, který by světu něco přinesl. Jeden z těch šťastných. Ne jako děti, které musely pracovat na polích a v továrnách a vymetat komíny.

Někdy mě ale napadlo, jestli ty děti mají přátele. Pokud ano, pak jsem jim záviděl. Ne jejich životy, ten můj byl mnohem pohodlnější, ale právě přátele. Já se s nikým nepřátelil, protože jsem neměl sestry ani bratry, kteří by mi byli blízcí věkem, a i když jsem si mohl přátele najít, byl jsem, no, stydlivý. A pak tu byl ještě jeden problém, na který jsem narazil, když mi bylo sotva pět let.

Stalo se to jednou odpoledne. Sídla na Queen Anne’s Square stála blízko u sebe, takže jsme často vídali sousedy, když už ne na samotném náměstí, pak na pozemcích vzadu. Na jedné straně žila rodina se čtyřmi dcerami, dvě z nich byly přibližně stejně staré jako já. Trávily celé hodiny tím, že poskakovaly nebo si hrály na slepou bábu v zahradě, a já je slýchal ve třídě, kde jsem studoval pod bedlivým dohledem svého učitele, starého pana Faylinga, který měl huňaté šedé obočí a šťoural se v nose, pečlivě si prohlížel, co z něj vytáhl, a pak to potají jedl.

To odpoledne odešel starý pan Fayling z místnosti a já čekal, dokud jeho kroky neutichly, pak jsem vstal od počtů, přistoupil k oknu a zadíval se do zahrady vedlejšího sídla.

Patřilo Dawsonovým. Pan Dawson byl členem parlamentu, jak tvrdil otec se špatně skrytým zamračením. Zahradu měli obehnanou vysokou zdí, i přes stromy, keře a jinou zeleň v plném květu jsem ale z okna třídy do některých částí viděl a mohl tak sledovat Dawsonova děvčata venku. Ten den skákala panáka a bez ladu a skladu si z paliček vytvořila provizorní překážkovou dráhu, nezdálo se však, že by hru brala příliš vážně; vypadalo to, že se dvě starší snaží objasnit mladším záludnosti hry. Viděl jsem jen culíky a růžové volánky a slyšel křik a smích, občas ale i dospělý hlas, který patrně patřil chůvě schované pod nízkými korunami stromů.

Počty jsem prozatím nechal být a díval se, jak si hrají, najednou ale jedna z dívek, asi o rok mladší než já, vzhlédla, skoro jako by cítila, že ji sleduju, spatřila mě v okně a naše pohledy se setkaly.

Polkl jsem, velmi váhavě jsem zvedl ruku a zamával. K mému překvapení se zářivě usmála. Poté k sobě zavolala sestry, které se shlukly okolo, a všechny začaly vzrušeně natahovat krky, stínily si oči před sluncem a zíraly do okna mé třídy, kde jsem stál jako exponát v muzeu – pohyblivý exponát, který jim mával a růžověl studem, zároveň však cítil měkkou, teplou zář něčeho, co mohlo být přátelstvím.

To ale vyprchalo v okamžiku, kdy zpod stromů vyšla jejich chůva, nesouhlasně se zamračila do mého okna, a to způsobem, který mě nenechal na pochybách o tom, co si o mně myslí – měla mě za šmíráka nebo ještě něco horšího – a zahnala dívky z dohledu.

Chůvin pohled jsem viděl už dřív a vídal jsem ho i potom, na náměstí nebo v polích za sídlem. Vzpomínáte, jak se chůvy se mnou vyhýbaly nuzným otrhancům? Jiné se stejně tak vyhýbaly s dětmi mně. Nikdy jsem nepřemýšlel o tom proč. Nezajímal jsem se o to, protože… já nevím, asi proto, že jsem neměl důvod; tak tomu bylo a já nic jiného neznal.

ii

Když mi bylo šest, Edith mi nachystala hromádku vyžehlených šatů a střevíce se stříbrnými přezkami.

Poté co jsem vyšel zpoza paravánu v nových botách, vestě a kabátci, zavolala Edith jednu ze služek a ta prohlásila, že vypadám, jako bych otci z oka vypadl, o což přesně šlo.

Později za mnou přišli rodiče a já bych přísahal, že se otci trochu zamžily oči. Matka dojetí neskrývala, propukla v pláč přímo v dětském pokoji a mávala rukou, dokud jí Edith nepodala kapesník.

Jak jsem tam tak stál, cítil jsem se dospělý a vzdělaný, třebaže jsem ve tváři znovu měl nach. Napadlo mě, jestli bych se ve svém obleku líbil Dawsonovým děvčatům, jestli by mě považovala za džentlmena. Často jsem na ně myslel. Občas jsem je zahlédl z okna, jak běhají po zahradě nebo je vedou ke kočáru vpředu před sídlem. Zdálo se mi, že jedna z nich pohlédla mým směrem, jestli mě ale viděla, neusmála se ani nezamávala, ve tváři se jí naopak objevil stín výrazu její chůvy, jako by si opovržení mnou předaly mezi sebou jako nějaké tajemství.

Takže Dawsonovi bydleli na jedné straně; nepolapitelná, copatá, poskakující děvčata, kdežto na té druhé žili Barrettovi. Měli osm dětí, chlapců a dívek, a i je jsem vídal jen vzácně; stejně jako v případě Dawsonových i můj styk s nimi se omezoval na pohled na to, jak nasedají do kočárů nebo se procházejí v dálce po polích. A pak, jednoho dne krátce před mými osmými narozeninami, jsem byl v zahradě, toulal se podél vysoké zdi z drolících se červených cihel a škrábal po ní kusem klacku. Občas jsem se zastavil, převrátil klackem kámen a prohlédl si hmyz, který zpod něj vylezl – svinky, stonožky a červy, jimž se svíjela jejich dlouhá těla, jako by se protahovali – až jsem dorazil k brance vedoucí do úzkého průchodu mezi naším domem a sídlem Barrettových.

Na těžké brance visel obrovský rezavějící zámek, který vypadal, jako by ho už roky nikdo neotevřel. Chvíli jsem na něj zíral a potěžkával ho v ruce, když vtom jsem uslyšel naléhavý tichý chlapecký hlas.

„Hej, ty. Je pravda, co se říká o tvém otci?“

Hlas ke mně dolehl zpoza branky, i když mi chvíli trvalo, než jsem si to uvědomil. Šokovaně jsem se zastavil a téměř strnul strachem. Následně jsem málem vyskočil z kůže, protože jsem si všiml, že mě dírou v brance bez mrkání sleduje něčí oko. A znovu se ozvala stejná otázka.

„No tak, každou chvíli mě zavolají zpátky. Je pravda, co se říká o tvém otci?“

Uklidnil jsem se a sklonil se k díře. „Kdo jsi?“ zeptal jsem se.

„To jsem já, Tom, žiju vedle.“

Věděl jsem, že Tom je ze sourozenců nejmladší, asi v mém věku. Slyšel jsem, jak ho volají.

„Kdo jsi?“ zeptal se. „Chci říct, jak se jmenuješ?“

„Haytham,“ odvětil jsem a napadlo mě, jestli je Tom můj nový přítel. Aspoň jeho oko vypadalo přátelsky.

„Divné jméno.“

„Je arabské. Znamená ‚mladý orel‘.“

„No, to dává smysl.“

„Co dává smysl?“

„Ach, já nevím. Prostě dává. A jsi tu jenom ty?“

„Taky moje sestra,“ odvětil jsem. „I matka a otec.“

„Docela malá rodina.“

Kývl jsem.

„Podívej,“ naléhal. „Je to pravda, nebo ne? To, co se říká o tvém tátovi. A nepokoušej se mi lhát. Vidím tě a poznám ti to na očích. Poznám, pokud mi zalžeš.“

„Nebudu lhát. Ale nemám nejmenší tušení, co se říká ani kdo to říká.“

Začal jsem mít zvláštní a ne zrovna příjemný pocit, že tam venku existuje jistá představa o tom, co je „normální“, a my, rodina Kenwayů, do ní nezapadáme.

Majitel oka musel slyšet něco v mém hlase, protože rychle dodal: „Promiň – omlouvám se, jestli jsem tě urazil. Byl jsem jenom zvědavý, nic víc. Víš, něco jsem zaslechl, a pokud je to pravda, bylo by to fakt vzrušující…“

„Co jsi zaslechl?“

„Bude ti to připadat hloupé.“

Dodal jsem si odvahu, přiblížil se k díře a pohlédl mu z oka do oka. „Co tím myslíš? Co se říká o mém otci?“

Mrkl. „Říká se, že býval…“

Najednou za ním něco zašramotilo a já uslyšel rozzlobený mužský hlas volat: „Thomasi!“

Šokovaně odskočil. „Ach, kruci,“ zašeptal rychle. „Musím jít, volají mě. Snad se ještě uvidíme.“

S tím zmizel a já mohl jenom přemýšlet o tom, co tím myslel. O co šlo? Co si o nás lidé vykládali, o naší malé rodině?

Vtom jsem si vzpomněl, že bych si měl raději pospíšit. Blížilo se poledne – a s ním i moje lekce šermu.

7. prosinec 1735

i

Cítím se neviditelný, uvězněný v nejistotě mezi minulostí a budoucností. Dospělí okolo mě vedou napjaté rozhovory. Tváří se ustaraně a ženy pláčou. V krbech se samozřejmě udržují ohně, dům je ale až na nás a na těch několik věcí, které jsme zachránili z vyhořelého sídla, prázdný a působí neustále chladným dojmem. Venku začal padat sníh a uvnitř vládne žal, který mrazí do morku kostí.

Nemám vlastně nic na práci, a proto si píšu deník. Doufal jsem, že se mi podaří sepsat všechno, co se mi doposud v životě stalo, zdá se ale, že je toho víc, než jsem si původně myslel, a také jsem se musel zúčastnit důležitých událostí. Pohřbů. Dnes byl Edithin.

„Víte to jistě, pane Haythame?“ zeptala se mě Betty s ustaraně svraštělým čelem a unavenýma očima. Celé roky – co si pamatuju – Edith pomáhala. Truchlila pro ni stejně jako já.

„Ano,“ odpověděl jsem. Jako vždy jsem měl na sobě oblek, jen jsem si k němu vzal černou kravatu. Edith neměla žádnou rodinu, proto se k pohřební hostině v přízemí sešli jen přeživší Kenwayové a služebnictvo a dali si společně šunku, pivo a zákusky. Po hostině pak muži z pohřebního ústavu, kteří byli tou dobou už notně opilí, naložili její tělo na pohřební vůz a odvezli ji do kaple. My ostatní jsme se za nimi vydali ve smutečních kočárech. Potřebovali jsme jenom dva. Když bylo po všem, odebral jsem se do pokoje, abych pokračoval ve svém příběhu…

ii

Od mého rozhovoru s okem Toma Barretta uběhly už dva dny, nedokázal jsem ale přestat myslet na to, co mi řekl. A proto jsem se jednou ráno, když jsme byli s Jenny sami v salónu, rozhodl jí na to zeptat.

Jenny. Mně bylo skoro osm, jí dvacet jedna, a měl jsem s ní asi tolik společného jako s naším uhlířem. Patrně ještě méně, jak tak o tom přemýšlím, protože já a uhlíř jsme se aspoň oba rádi smáli, Jenny jsem ale sotva kdy viděl se usmát, natož aby se smála.

Má černé, velmi lesklé vlasy a její oči jsou tmavé a… no, já bych řekl „ospalé“, slyšel jsem ale, že je někdo popsal jako „zádumčivé“, a přinejmenším jeden její nápadník zašel tak daleko, že o ní prohlásil, že má „žhavý pohled“, ať už to znamená cokoli. Jennyin vzhled je oblíbeným námětem rozhovorů. Je veliká kráska, to o ní lidé aspoň tvrdí.

Mně ale taková nepřipadá. Je to prostě Jenny, která si se mnou odmítala hrát tak často, až jsem ji o to dávno přestal žádat; kterou vždy vidím, jak sedí na židli s vysokým opěradlem a sklání se nad šitím nebo vyšíváním – nebo co to vlastně dělá s jehlou a nití. A mračí se. Žhavý pohled, který její nápadníci tak obdivují? Já mu říkám mračení.

Třebaže jsme sotva hosty v životě toho druhého jako dvě lodě, které plují malým přístavem, těsně se míjejí, nikdy se ale nedotknou, máme stejného otce. A Jenny, která je o víc než deset let starší, toho o něm ví mnohem víc než já. A proto, třebaže mi celé roky neustále opakuje, že jsem příliš hloupý nebo příliš malý na to, abych pochopil – anebo příliš hloupý a příliš malý; a jednou dokonce příliš prťavý, ať už to znamená cokoliv – snažil jsem se s ní zapříst rozhovor. Nevím proč; jak říkám, nikdy mi to nepřineslo nic kloudného. Možná proto, že ji rád dráždím. Při této konkrétní příležitosti, pár dní po rozhovoru s Tomovým okem, jsem ji ale oslovil, protože jsem byl skutečně zvědavý, co tím Tom myslel.

Proto jsem se zeptal: „Co o nás lidé říkají?“

Dramaticky si povzdychla a vzhlédla od šití.

„Co tím myslíš, prcku?“ odvětila.

„Prostě – co o nás lidé říkají?“

„Máš na mysli drby?“

„Třeba.“

„A proč tě zajímají drby? Jsi příliš…“

„Zajímají,“ přerušil jsem ji, než mohla spustit o tom, že jsem příliš malý, hloupý nebo prťavý.

„Opravdu? Proč?“

„Někdo mi něco řekl, to je všechno.“

Odložila šití, strčila ho mezi opěrku křesla a svoji nohu a našpulila rty. „Kdo? Kdo to byl a co ti řekl?“

„Kluk u branky v zahradě. Říkal, že naše rodina je divná a otec je…“

„Co?“

„To jsem se nedozvěděl.“

Usmála se a znovu se chopila šití. „A to v tobě vzbudilo zvědavost, co?“

„No, ty bys zvědavá nebyla?“

„Já už vím všechno, co potřebuju vědět,“ prohlásila domýšlivě, „a jedno ti povím, ani za mák mě nezajímá, co si o nás vykládají sousedé.“

„No tak mi to pověz,“ naléhal jsem. „Co otec dělal, než jsem se narodil?“

Jenny se přece jen někdy usmála. Ve chvílích, kdy měla navrch, kdy mohla ukázat, že má nad někým moc – obzvláště když jsem tím někým byl já.

„To zjistíš,“ pravila.

„Kdy?“

„Až přijde správná chvíle. Koneckonců jsi mužský dědic.“

Nastala dlouhá odmlka. „Co tím myslíš, ‚mužský dědic‘?“ zeptal jsem se. „Jaký je mezi námi rozdíl?“

Povzdychla si. „No, prozatím nijak velký, i když ty cvičíš se zbraněmi a já ne.“

„Ty ne?“ Když jsem o tom ale zauvažoval, samozřejmě jsem to věděl a napadlo mě, proč se já učím zacházet s mečem a ona s jehlou.

„Ne, Haythame, já se bojovat neučím. Žádné dítě se neučí bojovat, rozhodně ne v Bloomsbury a možná ani v celém Londýně. Nikdo kromě tebe. To ti neřekli?“

„Neřekli mi co?“

„Abys o tom s nikým nemluvil.“

„Ano, ale…“

„No a to tě nikdy nenapadlo proč? Proč o tom nemáš mluvit?“

Možná ano. Možná jsem to v hloubi duše věděl celou dobu. Nic jsem neřekl.

„Brzy zjistíš, co tě čeká,“ pravila. „Naše životy jsou naplánované, žádný strach.“

„No a co čeká tebe?“

Pohrdavě si odfrkla. „Co mě čeká? Špatná otázka. Měl by ses spíše ptát, kdo mě čeká.“ V hlase měla něco, co jsem pochopil až mnohem později. Pohlédl jsem na ni a věděl jsem, že bych se raději neměl dál ptát, pokud nechci, aby mě píchla jehlou. Když jsem ale nakonec odložil knihu a opustil salón, udělal jsem to s vědomím, že i když jsem se nedozvěděl skoro nic o otci nebo rodině, zjistil jsem něco o Jenny: proč se nikdy neusmívala; proč se ke mně vždycky chovala nepřátelsky.

Protože znala budoucnost. Znala budoucnost a věděla, že mě čeká lepší osud než ji jenom proto, že jsem se narodil jako muž.

Možná bych ji litoval. Možná – kdyby nebyla takový bručoun.

Po všem, co jsem se dozvěděl, mě následujícího dne při výcviku mrazilo. Takže nikdo kromě mě se se zbraněmi zacházet neučil. Najednou jsem měl pocit, jako bych jedl zakázané ovoce, a fakt, že mě učil otec, ho dělal ještě sladším. Jestli měla Jenny pravdu a skutečně mě na něco připravovali, jako chlapci studují na kněze nebo se učí kovářem, řezníkem či tesařem, pak dobrá. Vyhovovalo mi to. Na světě neexistoval nikdo, koho bych si vážil víc než otce. Představa, že mi předává své znalosti, byla zároveň konejšivá i vzrušující.

A samozřejmě v tom byly meče. Co víc si kluk mohl přát? Při pohledu zpátky si uvědomuju, že jsem se od toho dne stal mnohem ochotnějším a nadšenějším žákem. Každý den v poledne nebo po večeři, to záleželo na otcově programu, jsme se sešli v místnosti, které jsme říkali cvičiště, byla to ale vlastně herna. A právě tam se moje šermířská zručnost začala zlepšovat.

Od útoku jsem necvičil. Neměl jsem to srdce vzít do ruky čepel, vím ale, že až to udělám, vytane mi před očima místnost s tmavým dubovým obložením, policemi plnými knih a biliárovým stolem odsunutým stranou kvůli místu. A uvidím i otce s jasnýma, bystrýma, ale laskavýma očima a věčným úsměvem, který mě neustále pobízel: zablokovat, odvrátit, kroky, rovnováha, povědomí, očekávání. Ta slova opakoval jako mantru, někdy celou hodinu neříkal nic jiného, jen štěkal rozkazy, kýval hlavou, když jsem je plnil správně, vrtěl s ní, když se mi nedařilo, a občas se odmlčel, odhrnul si z tváře vlasy, přistoupil ke mně zezadu a upravil mi postavení paží a nohou.

Právě to pro mě znamenají – nebo znamenaly – obrazy a zvuky mého výcviku: knihy, biliárový stůl, otcova mantra a bušení…

Dřeva.

Ano, dřeva.

K mé hanbě jsme používali dřevěné meče. Kdykoli jsem si postěžoval, otec prohlásil, že na ocel bude čas později.

iii

V den mých narozenin ke mně Edith byla obzvláště milá a matka se postarala o to, abych na snídani dostal jen svá oblíbená jídla: sardinky s hořčicovou omáčkou a čerstvý chléb s třešňovým džemem z plodů naší zahrady. Všiml jsem si, že se Jenny pohrdavě šklebí nad tím, jak se nacpávám, ale nevšímal jsem si jí. Náš rozhovor v salónu zlomil moc, kterou nade mnou měla, třebaže už od začátku byla dost slabá. Dříve bych si vzal její posměšky k srdci, snídaně by ve mně vzbudila rozpaky a cítil bych se trochu směšně. Ten den ale ne. Jak o tom přemýšlím, osmé narozeniny možná znamenaly počátek mého přerodu z chlapce v muže.

Takže ne, nezajímal mě ani Jennyin ohrnutý ret, ani prasečí chrochtání, které potají vydávala. Měl jsem oči jen pro otce a matku, a ti měli oči jen pro mne. Podle jejich výrazů, malinkatých rodičovských náznaků, které jsem během let pochytil, jsem poznal, že přijde ještě něco dalšího; že má narozeninová potěšení budou pokračovat. A taky tomu tak bylo. Na konci jídla otec oznámil, že si večer zajdeme do Whiteovy čokoládovny na Chesterfield Street, kde horkou čokoládu připravují z cihel kakaa importovaných ze Španělska.

Později mě Edith a Betty oblékly do nejelegantnějšího obleku. Potom jsme my čtyři nasedli do kočáru přistaveného venku a já pohlédl do oken našim sousedům a přemýšlel jsem, jestli Dawsonova děvčata nebo Tom a jeho bratři stojí za nimi s obličeji přitisknutými ke sklu. Doufal jsem, že ano. Doufal jsem, že mě teď vidí. Že vidí nás a říkají si: „Támhle jsou Kenwayovi, jdou večer ven jako normální rodina.“

iv

V okolí Chesterfield Street bylo velmi rušno. Podařilo se nám zastavit přímo před Whiteovým podnikem, kde se ihned otevřely dveře a obsluha nám rychle pomohla přes zalidněnou ulici a uvedla nás dovnitř.

Během krátké chůze mezi kočáry a čokoládovnou se mi přesto podařilo rozhlédnout se a spatřit něco z Londýna: zdechlinu psa ve strouze, zpustlíka zvracejícího přes zábradlí, prodavače květin, žebráky, opilce a pouliční výrostky cákající se v bahně, kterého byla ulice plná.

A pak jsme byli uvnitř, kde nás uvítala silná aromata kouře, piva, parfémů a samozřejmě čokolády a také tóny klavíru a zvýšené hlasy. Křičící lidé se skláněli nad hracími stoly. Muži pili z velkých korbelů pivo; ženy taky. Viděl jsem několik lidí s horkou čokoládou a zákusky. Zdálo se, že všichni jsou nadmíru vzrušení.

Pohlédl jsem na otce, který zůstal stát, a vycítil jsem jeho neklid. Na okamžik jsem se obával, že se prostě otočí a odejde, pak mě ale upoutal džentlmen, který držel vysoko ve vzduchu hůl. Byl mladší než otec, měl veselý úsměv a jiskru v oku, které jsem si všiml i přes místnost, a kynul nám. Otec mu vděčně zamával, aby mu dal vědět, že ho vidí, a zamířil k němu, protahoval se mezi stoly, překračoval psy, a dokonce i jedno nebo dvě děti, které se plazily pod nohama hýřilů, patrně v naději, že ukořistí cokoli, co spadne z hracích stolů: kousky zákusků a možná i nějaké mince.

Dorazili jsme k džentlmenovi s holí. Na rozdíl od otce, který si vlasy sotva svázal stuhou, měl na hlavě bílou napudrovanou paruku s černou hedvábnou síťkou a na sobě křiklavý, tmavě červený frak. Otce pozdravil kývnutím, pak se otočil ke mně a vysekl mi přehnanou poklonu. „Dobrý večer, pane Haythame, myslím, že na místě je blahopřání. Připomenete mi, prosím, svůj věk, pane? Z vašeho chování jsem vycítil, že jste značně vyspělé dítě. Že by vám bylo jedenáct? Nebo dvanáct?“

Když to řekl, pohlédl mi přes rameno a zářivě se usmál a matka s otcem se vděčně zasmáli.

„Je mi osm, pane,“ pravil jsem a hrdě se nafoukl, zatímco otec nás představil. Džentlmen se jmenoval Reginald Birch a byl jedním z otcových vrchních správců. Pan Birch prohlásil, že ho nesmírně těší, že se se mnou může seznámit, pak se dlouze uklonil matce a políbil jí ruku.

Následně obrátil pozornost k Jenny, vzal ji za ruku, sklonil hlavu a vtiskl jí na ruku polibek. Věděl jsem dost, abych pochopil, že se jí dvoří, a rychle jsem pohlédl na otce, protože jsem očekával, že zakročí.

Matka ale vypadala nadšeně, přestože Jenny měla ve tváři kamenný výraz, který nezmizel, ani když nás odvedli do soukromého salónku vzadu, usadili nás, ji a pana Birche vedle sebe, a začala nás obskakovat obsluha Whiteova podniku.

Mohl bych tam zůstat celou noc, pít horkou čokoládu a jíst zákusky, obojího nám totiž přinesli nezměrné množství. Otec s panem Birchem si pochutnávali na pivu. Byla to tedy matka, kdo trval na tom, abychom šli – než se udělá zle mně nebo jim – a tak jsme se ocitli venku na ulici, která byla nyní ještě rušnější než dřív.

Lomoz a zápach způsobily, že jsem se na okamžik cítil dezorientovaný. Jenny nakrčila nos a já si všiml, že matce probleskly tváří obavy. Otec instinktivně přistoupil blíž, jako by se nás snažil před rámusem ochránit.

Před obličejem se mi objevila umouněná ruka a já vzhlédl a spatřil žebráka, který mlčky žádal o almužnu a prosebně na mě upíral velké oči, jejichž bělma kontrastovala s jeho špinavým obličejem a vlasy; prodavačka květin se pokusila protáhnout kolem otce k Jenny a pobouřeně vyjekla, když jí pan Birch zatarasil cestu holí. Lidé do mě strkali a já si všiml, že k nám natahují ruce dva pouliční výrostci.

Najednou matka vykřikla, protože z davu vyrazil muž ve špinavých, potrhaných šatech a s vyceněnými zuby a pokusil se matce strhnout náhrdelník.

A já vzápětí zjistil, proč otcova hůl tak divně chrastí, povytáhl z ní totiž čepel a prudce se otočil, aby matku ochránil. V okamžení byl u ní, nakonec ale čepel úplně netasil, možná si všiml, že zloděj není ozbrojený, protože ji zarazil zpátky, z hole udělal opět hůl, a stejným pohybem ji roztočil a udeřil rabiáta do ruky.

Zloděj zavřískl bolestí a překvapením, couvl a vrazil do pana Birche, který ho povalil na zem, skočil na něj, klekl mu na hruď a na krk mu položil dýku. Zatajil jsem dech.

Přes otcovo rameno jsem viděl, jak matka vykulila oči.

„Reginalde!“ zvolal otec. „Dost!“

„Pokusil se tě okrást, Edwarde,“ řekl pan Birch, aniž by se otočil. Zloděj zakňoural. Šlachy na rukou pana Birche byly napjaté a klouby měl bílé od toho, jak pevně svíral jílec dýky.

„Ne, Reginalde, takhle ne,“ řekl otec klidně. Objal matku, která mu zabořila tvář do hrudi a tiše vzlykala. Jenny stála vedle nich z jedné, já z druhé strany. Shlukl se kolem nás dav a pobudové a žebráci, kteří nás ještě před chvílí obtěžovali, se nyní drželi uctivě dál. Uctivě a vyděšeně.

„Myslím to vážně, Reginalde,“ řekl otec. „Schovej dýku a nech ho jít.“

„Nedělej ze mě hlupáka, Edwarde,“ řekl Birch. „Ne takto přede všemi, prosím. Oba víme, že by měl zaplatit, když už ne životem, pak aspoň prstem nebo dvěma.“

Znovu jsem zatajil dech.

„Ne!“ poručil otec. „Žádné krveprolití, Reginalde. Jestli mě neposlechneš, přeruším s tebou veškeré styky.“ Na všechny okolo padlo ticho. Slyšel jsem, jak zloděj škemrá a pořád dokola opakuje: „Prosím, pane, prosím, pane, prosím, pane…“ Paže měl chycené u boků a nohama marně kopal a škrábal po špinavém dláždění, byl v pasti.

Nakonec ale pan Birch ustoupil, sundal mu dýku z krku a na kůži mu zanechal jen malou krvácející ranku. Když vstal, ještě zloděje nakopl, ten však žádné pobízení nepotřeboval, vyškrábal se na všechny čtyři a vyrazil pryč, vděčný za to, že si zachránil kůži.

Náš kočí se vzpamatoval, otevřel dveře kočáru a pobízel nás, abychom se rychle uchýlili dovnitř, do bezpečí.

Otec s panem Birchem stáli naproti sobě a hleděli si do očí. Matka mě rychle vedla pryč, já si ale všiml, jak se panu Birchovi blýskalo v očích. Otec neuhnul pohledem, napřáhl ruku a řekl: „Děkuju, Reginalde. Za všechny ti děkuju za tvoji rychlou reakci.“

Matka mi položila ruku na bedra a snažila se mě vtlačit do kočáru, já se ale otočil a sledoval otce, který tam pořád stál s napřaženou rukou. Pan Birch se na něj mračil a odmítal smířlivé gesto přijmout.

Potom, zrovna když mě vmáčkli do kočáru, se ale natáhl, stiskl otci ruku a jeho zamračení nahradil úsměv – trochu zahanbený, stydlivý úsměv, jako by si teprve nyní uvědomil, co málem udělal. Potřásli si rukama a otec na pana Birche úsečně kývl. Dobře jsem to gesto znal. Znamenalo, že všechno je vyřízené a už o tom není třeba dál mluvit.

v

Po návratu na Queen Anne’s Square jsme se zamkli uvnitř a zápach kouře, hnoje a koní jsme nechali venku. Řekl jsem rodičům, jak moc se mi večer líbil, upřímně jsem jim poděkoval a ujistil je, že šarvátka na ulici mi zážitek nijak nepokazila, v duchu jsem ji totiž považoval za zlatý hřeb.

Ukázalo se ale, že večer ještě neskončil, když jsem se totiž vydal nahoru po schodech, otec mě vyzval, abych šel s ním, zavedl mě do herny a rozsvítil olejovou lampu.

„Takže ses dobře bavil, Haythame,“ řekl.

„Velmi, pane,“ ujistil jsem ho.

„Co si myslíš o panu Birchovi?“

„Moc se mi líbí, pane.“

Otec se zasmál. „Reginald velice dbá na zevnějšek a chování. Nepatří k lidem, kteří se chvástají etiketou a protokolem, jenom když jim to vyhovuje. Je čestný muž.“

„Ano, pane,“ řekl jsem, moje odpověď ale musela vyznít tak nejistě, jak jsem se cítil, protože na mě ostře pohlédl.

„Ach,“ pravil, „myslíš na to, co se stalo pak?“

„Ano, pane.“

„No – co s tím?“

Pokynul mi, abych přistoupil k jedné z knihoven. Asi chtěl, abych šel na světlo, zadíval se mi totiž do tváře. Lampa mu ozařovala rysy a tmavé vlasy se mu v jejím svitu leskly. Oči měl vždy laskavé, dokázaly ale taky hledět upřeně jako nyní. Všiml jsem si jedné z jeho jizev, které jako by v záři lampy svítily.

„No, bylo to velmi vzrušující, pane,“ odvětil jsem a rychle dodal: „Dělal jsem si ale hlavně starost o matku. Rychlost, s jakou jste ji zachránil – ještě nikdy jsem neviděl, že by se někdo pohnul tak rychle.“

Zasmál se. „To s mužem udělá láska. Jednou to zjistíš sám. Ale co pan Birch? Jeho reakce. Co sis o ní myslel?“

„Pane?“

„Zdálo se, že se pan Birch chystá toho darebáka krutě potrestat, Haythame. Myslíš, že si to zasloužil?“

Dobře jsem odpověď zvážil. Podle otcova výrazu, ostrého a pozorného, jsem poznal, že je důležitá.

V ten okamžik jsem si asi myslel, že si zloděj krutý trest zasloužil. V jednu chvíli, ať už byla jakkoli kratičká, mě ovládl primitivní vztek a já si přál ublížit mu za to, že zaútočil na moji matku. Ale nyní, v měkkém svitu lampy a ve společnosti otce, který na mě laskavě hleděl, jsem to cítil jinak.

„Odpověz mi upřímně, Haythame,“ ponoukl mě otec, jako by mi četl myšlenky. „Reginald má silný smysl pro spravedlnost nebo aspoň pro to, co za spravedlnost považuje. Pojímá ji velmi… biblicky. Co si ale myslíš ty?“

„Napřed jsem cítil potřebu… pomstít se, pane. To mě ale brzy přešlo a nakonec jsem byl rád, že jste se nad tím mužem slitoval,“ řekl jsem.

Otec se usmál a kývl, pak se rychle otočil ke knihovně, trhl zápěstím a za něco potáhl. Část knih se odsunula a odhalila tajnou skrýš. Srdce mi poskočilo, když z ní něco vytáhl: byla to skříňka, kterou mi podal, a kývnutím mě vybídl, abych ji otevřel.

„Dárek k narozeninám, Haythame,“ řekl.

Klekl jsem si, položil skříňku na zem a otevřel ji. Nahoře ležel kožený opasek, který jsem rychle odložil stranou, protože jsem věděl, že pod ním najdu meč, ne dřevěný cvičební meč, nýbrž třpytivý ocelový, s ozdobným jílcem. Vytáhl jsem ho ven a podržel ho v rukou. Byl to krátký meč a já ucítil, i když se to stydím přiznat, jisté zklamání, věděl jsem ale, že je to krásný krátký meč a je můj. Rozhodl jsem se, že ho nikdy neodložím, a už jsem se natahoval po opasku, když mě otec zarazil.

„Ne, Haythame,“ řekl, „zůstane tady a nevezmeš si ho ani ho nepoužiješ bez mého svolení, je to jasné?“ Vzal mi ho, vrátil zpátky do skříňky, položil na něj opasek a zavřel ji.

„Brzy s ním začneš cvičit,“ pokračoval. „Musíš se toho hodně naučit, a to nejen o oceli ve svých rukou, ale taky o té ve svém srdci.“

„Ano, otče,“ odvětil jsem a snažil se nedat najevo zmatek a zklamání. Otočil se a vrátil skříňku zpátky do tajné přihrádky, pokud ale přede mnou chtěl zatajit, která z knih schránku otvírá, pak, no, selhal. Klíčem byla Bible krále Jakuba.

8. prosinec 1735

i

Dnes se konaly další dva pohřby, a to vojáků, kteří hlídkovali na našich pozemcích. Pokud vím, otcův komorník, pan Digweed, se zúčastnil obřadu kapitána, jehož jméno jsem se nikdy nedozvěděl, druhému muži ale nikdo z naší domácnosti na pohřeb nešel. Obklopují nás tak velká ztráta a žal, že pro další už není v našich životech místo, i když to zní bezcitně.

ii

Po mých osmých narozeninách se pan Birch stal pravidelným hostem v našem domě, a když zrovna nedoprovázel Jenny na procházkách po zahradě nebo ji nebral v kočáře do města či neseděl v salónu, nepil čaj a sherry a nevyprávěl ženám o svém životě v armádě, jednal s otcem. Všem bylo jasné, že se plánuje s Jenny oženit a jejich sňatek má otcovo požehnání, říkalo se ale, že pan Birch požádal o odklad zásnub; chtěl nahromadit co největší majetek, aby Jenny získala manžela, jakého si zasloužila, a pořídit si sídlo v Southwarku, aby mohla žít v poměrech, na jaké byla zvyklá.

Matku s otcem to samozřejmě nadchlo. Jenny už méně. Občas jsem ji viděl se zarudlýma očima a začala mít ve zvyku utíkat z komnat v záchvatech vzteku nebo s rukou přitisknutou na ústa a se slzami v očích. Nejednou jsem otce slyšel říkat: „Však ona změní názor.“ Jednou dokonce pohlédl úkosem na mě a obrátil oči v sloup.

Zatímco Jenny jako by pod tíhou budoucnosti usychala, já naopak bujel v očekávání té své. Moje láska k otci byla tak obrovská, že mě téměř dusila; neměl jsem ho jen rád, zbožňoval jsem ho. Někdy jsem měl pocit, jako by se mnou sdílel věci, které byly pro zbytek světa tajemstvím. Například se mě často ptal na to, co jsem se naučil, pozorně mě vyslechl a pak se zeptal: „Proč?“ Kdykoli to udělal, a nezáleželo na tom, jestli se ptal na náboženství, etiku nebo morálku, poznal, když jsem mu dal naučenou odpověď, když jsem jen odříkal něco zpaměti, a opáčil: „No, právě jsi mi pověděl, co si o tom myslí starý pan Fayling,“ nebo: „Teď víme, co si myslel starověký spisovatel. Ale co ti říká tohle, Haythame?“ Položil mi ruku na hruď.

Teď si uvědomuju, co dělal. Starý pan Fayling mě učil fakta a absolutní pravdy; otec po mně chtěl, abych pochyboval. Vědomosti, které mi předával pan Fayling – odkud pocházely? Kdo je sepsal a proč bych mu měl věřit?

Otec vždy říkal: „Abychom se mohli na věc podívat jinak, musíme napřed uvažovat jinak.“ Zní to hloupě a možná se budete smát, možná se po letech ohlédnu a budu se smát i já, někdy jsem ale měl dojem, jako by se můj mozek roztáhl, aby mi umožnil pohlédnout na svět otcovým způsobem. Zdálo se, že se na svět dívá úplně jinak než ostatní; způsobem, který zpochybňoval samotnou ideu pravdy.

Ovšemže jsem kladl otázky i starému panu Faylingovi. Jednou jsem se mu vzepřel při hodině náboženství a vysloužil si ránu přes prsty holí a taky příslib, že o tom informuje otce, což taky udělal. Později si mě otec odvedl do pracovny, a když zavřel dveře, zakřenil se a poklepal si ze strany na nos. „Někdy je lepší nechat si myšlenky pro sebe, Haythame. Schovat se všem na očích.“

Což jsem taky udělal. A zjistil jsem, že hledím na lidi okolo sebe a snažím se nahlédnout do jejich nitra, pochopit, jak se dívají na svět způsobem starého pana Faylinga i tím otcovým.

Když o tom teď píšu, uvědomuju si, jak povýšeně jsem se choval; cítil jsem se dospělejší, než jsem doopravdy byl, což by ode mě bylo stejně protivné teď, když mi bylo deset, jako v osmi nebo v devíti letech. Asi jsem byl nesnesitelný. Pravděpodobně jsem se choval jako malý pán domu. Když mi bylo devět, dal mi otec k narozeninám luk a šípy a cvičil se mnou na zahradě. Doufal jsem, že mě Dawsonova děvčata nebo Barrettovic děti sledují z oken.

Od mého setkání s Tomem u branky uběhl rok, přesto jsem tam občas zamířil v naději, že se s ním znovu setkám. Otec byl ochotný povídat si se mnou o čemkoli kromě své minulosti. Nikdy nemluvil o životě před Londýnem ani o Jennyině matce, proto jsem pořád doufal, že ať už Tom ví cokoli, spoustu věcí mi to objasní. A kromě toho jsem chtěl přítele. Ne rodiče, chůvu, učitele nebo mentora – těch jsem měl víc než dost. Prostě kamaráda. Doufal jsem, že jím bude Tom.

Teď už se to ovšem nestane.

Zítra má pohřeb.

9. prosinec 1735

i

D nes ráno za mnou přišel pan Digweed. Zaklepal, počkal, až ho pozvu dál, pak sklonil hlavu a vešel. Musel se sklonit, protože kromě toho, že má pleš, lehce vypouklé oči a žilnatá víčka, je také vysoký a štíhlý a dveře v našem nouzovém sídle jsou mnohem nižší než ty doma. Jeho nahrbení při pohybu domem jen zesilovalo ovzduší rozpačitosti, které ho obklopovalo, dojem, že sem nepatří. Byl otcovým komorníkem už před mým narozením, přinejmenším od chvíle, kdy se Kenwayovi usadili v Londýně, a stejně jako my všichni, možná ještě víc, patřil na náměstí Queen Anne’s Square. Jeho žal navíc zostřoval pocit viny – viny nad tím, že během útoku byl pryč, odjel totiž kvůli rodinným záležitostem do Herefordshiru; spolu s naším vozkou se vrátili až ráno po útoku.

„Doufám, že pro mě ve svém srdci najdete odpuštění, pane Haythame,“ řekl mi několik dní po útoku s bledou, staženou tváří.

„Jistě, Digweede,“ odvětil jsem a nevěděl, jak mám pokračovat; nebylo mi příjemné oslovovat ho příjmením; prostě mi nesedělo v ústech. Takže jediné, co jsem dokázal dodat, bylo: „Děkuju.“

To ráno měl na vychrtlé tváři ponurý výraz a já věděl, že ať už mi nese jakékoli zprávy, jsou špatné.

„Pane Haythame,“ řekl, když se přede mnou zastavil.

„Ano… Digweede?“

„Moc se omlouvám, pane Haythame, dorazil ale posel z Queen Anne’s Square, od Barrettů. Vzkazují, že nikdo z domácnosti Kenwayových není na pohřbu mladého pana Thomase vítán. A uctivě žádají, aby se je ani nikdo nesnažil kontaktovat.“

„Děkuju, Digweede,“ řekl jsem a díval se, jak se krátce, truchlivě uklonil, pak sehnul hlavu, aby se vyhnul nízkému překladu dveří, a odešel.

Nějaký čas jsem hleděl do prázdna, na místo, kde ještě před chvílí stál, dokud se nevrátila Betty, aby mi pomohla svléct pohřební oblek a obléct obyčejné šaty.

ii

Jednou odpoledne jsem vklouzl pod schody a hrál si v krátké chodbičce vedoucí ze síně pro služebnictvo k obrněným dveřím trezoru, v němž byly uschovány rodinné cennosti: stříbrné příbory, které se vytahovaly jen při vzácných příležitostech, kdy matka s otcem měli hosty; rodinné dědictví, matčiny šperky a některé knihy, které otec považoval za mimořádně cenné – nenahraditelné. Klíč nosil neustále u sebe, na kroužku u opasku, a svěřoval ho jen panu Digweedovi, a to vždy nakrátko.

Rád jsem si v chodbičce hrával, protože tam málokdy někdo zavítal, takže mě neobtěžovaly ani chůvy, které by mi nevyhnutelně řekly, abych vstal ze špinavé podlahy, než si prodřu kalhoty, ani jiný personál, který to sice myslel dobře, snažil by se ale se mnou vést zdvořilý rozhovor a nutil by mě odpovídat na otázky na mé vzdělání a neexistující přátele; a matka s otcem taky ne, ti by mi řekli, abych vstal ze špinavé podlahy, než si prodřu kalhoty, a pak by mě donutili odpovídat na otázky na mé vzdělání a neexistující přátele. A ani Jenny, která byla nejhorší ze všech, pohrdavě by se totiž vysmála jakékoli hře, kterou bych hrál, a kdyby to byli cínoví vojáčci, navíc by je zlomyslně rozkopala.

Ne, chodbička mezi síní pro služebnictvo a trezorem byla jedním z mála míst v domě, kde jsem měl realistickou šanci se všem těmto věcem vyhnout, proto jsem se právě tam uchyloval, když jsem nechtěl být rušen.

Tentokrát se ale objevila nová tvář; pan Birch vešel do chodbičky zrovna ve chvíli, kdy jsem se chystal rozestavit vojáčky. Na kamenné podlaze jsem měl postavenou lucernu a plamen svíčky v ní se zatřepotal a zaprskal v průvanu, který vnikl dovnitř otevřenými dveřmi. Ze své pozice na zemi jsem viděl lem jeho fraku a konec hole, a když jsem zvedl oči a spatřil jsem, že na mě hledí shůry, napadlo mě, jestli i on má v holi schovanou čepel a jestli by chrastila jako ta otcova.

„Pane Haythame, tak trochu jsem doufal, že vás tady najdu,“ pravil s úsměvem. „Přemýšlel jsem, jestli máte čas.“

Vyskočil jsem na nohy. „Jen si hraju, pane,“ ujistil jsem ho rychle. „Děje se něco?“

„Ach ne.“ Zasmál se. „Poslední, co bych si přál, by bylo rušit vás při hře, doufal jsem ale, že bychom si mohli o něčem promluvit.“

„Jistě,“ řekl jsem a kývl, srdce mi však pokleslo při představě, že mě čekají další otázky na moji znalost aritmetiky. Ano, mám rád počty. Ano, mám rád psaní. Ano, doufám, že jednoho dne budu tak chytrý jako otec. Ano, doufám, že jednou převezmu rodinný podnik.

Pan Birch mě ale mávnutím vyzval, abych se vrátil zpátky ke hře, a dokonce odložil hůl a povytáhl si kalhoty, aby si mohl dřepnout vedle mě.

„Co to tady máme?“ zeptal se a ukázal na malinké cínové figurky.

„Je to jen hra, pane,“ odvětil jsem.

„To jsou vaši vojáci, že ano?“ zajímal se. „A který z nich je velitel?“

„Nemají velitele, pane,“ řekl jsem.

Suše se zasmál. „Muži potřebují velitele, Haythame. Jak by jinak věděli, co mají dělat? Kdo by jim vnukl smysl pro řád a dal jim cíl?“

„Nevím, pane,“ řekl jsem.

„Tady,“ pravil pan Birch. Z hloučku postaviček vzal malinkého muže, vyleštil ho o rukáv a postavil stranou. „Možná bychom mohli udělat tohoto džentlmena velitelem – co říkáte?“

„Když chcete, pane.“

„Pane Haythame,“ pan Birch se usmál, „je to vaše hra. Já jsem obyčejný vetřelec, který doufá, že mu ukážete, jak se hraje.“

„Ano, pane, za těchto okolností potřebujeme velitele.“

Dveře do chodbičky se opět otevřely a já vzhlédl, tentokrát vešel pan Digweed. V pableskujícím světle lucerny jsem si všiml, jak se na sebe s panem Birchem podívali.

„Můžete chvíli počkat, Digweede?“ řekl pan Birch upjatě.

„Jistě, pane,“ odvětil pan Digweed, uklonil se, odešel a zavřel za sebou dveře.

„Velmi dobře,“ pokračoval pan Birch a znovu se soustředil na hru. „V tom případě postavíme toho džentlmena sem, aby velel své jednotce a inspiroval muže k velkým činům, aby vedl příkladem a učil je přednostem řádu, disciplíny a loajalitě. Co myslíte, pane Haythame?“

„Ano, pane,“ odvětil jsem poslušně.

„A je tu ještě něco, pane Haythame,“ řekl pan Birch, sáhl si mezi chodidla, vzal do ruky dalšího cínového vojáčka a postavil ho vedle velitele. „Správný vůdce potřebuje věrné zástupce, že ano?“

„Ano, pane,“ souhlasil jsem. Nastala dlouhá odmlka, během níž jsem sledoval, jak pečlivě rozmisťuje kolem velitele dva zástupce. Ticho se nepříjemně protahovalo, proto jsem promluvil, abych přerušil jeho trapnost, ne kvůli tomu, že bych chtěl hovořit o nevyhnutelném: „Pane, chcete si se mnou promluvit o mojí sestře?“

„Vy do mě vidíte, pane Haythame,“ zasmál se pan Birch hlasitě. „Váš otec je dobrý učitel. Vidím, že vás učí lstivosti a úskočnosti – mezi jiným, bezpochyby.“

Nebyl jsem si jistý, co tím myslí, proto jsem mlčel.

„Jak pokračuje váš výcvik, pokud se mohu zeptat?“ zajímal se pan Birch.

„Velmi dobře, pane. Otec říká, že se s každým dnem zlepšuju,“ prohlásil jsem hrdě.

„Výtečně, výtečně. A prozradil vám, jaký má váš výcvik smysl?“ zeptal se.

„Otec tvrdí, že můj skutečný výcvik začne v den mých desátých narozenin,“ odpověděl jsem.

„No, zajímalo by mě, co tím myslel,“ pravil a svraštil obočí. „Opravdu to nevíte? Dokonce vám ani nic nenaznačil?“

„Ne, pane, nenaznačil,“ odvětil jsem. „Jen řekl, že mi ukáže cestu, kterou se vydám. Zákon.“

„Chápu. Jak vzrušující. A neprozradil vám, o jaký ‚zákon‘ jde?“

„Ne, pane.“

„Fascinující. Vsadím se, že se nemůžete dočkat. A dal vám otec i skutečný mužský meč, se kterým byste se mohl naučit řemeslu, anebo pořád používáte dřevěné cvičební hole?“

Naježil jsem se. „Mám vlastní meč, pane.“

„Rád bych ho viděl.“

„Je schovaný v herně, pane, na bezpečném místě, na které máme přístup jen otec a já.“

„Jen otec a vy? Chcete tím říct, že i vy se do něj dokážete dostat?“

Zrudl jsem a byl jsem rád, že chodbička je šerá a pan Birch tak nevidí stud v mé tváři. „Chtěl jsem tím říct, že vím, kde je meč schovaný, ne to, že vím, jak se k němu dostat,“ objasnil jsem.

„Chápu.“ Pan Birch se zakřenil. „Tajná skrýš, co? Skrytá přihrádka v knihovně?“

Můj výraz musel mluvit za vše. Zasmál se.

„Žádný strach, pane Haythame, zachovám vaše tajemství.“

Podíval jsem se na něj. „Děkuju, pane.“

„Za nic.“

Vstal, natáhl se po holi a ometl si z kalhot špínu, skutečnou nebo imaginární, pak se obrátil ke dveřím.

„Moje sestra, pane?“ ozval jsem se. „Nezeptal jste se na ni.“

Zastavil se, tiše se zasmál a rozcuchal mi vlasy. Měl jsem to gesto docela rád. Možná proto, že stejnou věc dělal i otec.

„Ach, ale já nemusím. Řekl jste mi všechno, co jsem potřeboval vědět, mladý pane Haythame,“ ujistil mě. „Víte o krásné Jennifer stejně málo jako já, a možná je to tak správně. Ženy by pro nás měly zůstat tajemstvím, nemyslíte, pane Haythame?“

Neměl jsem nejmenší tušení, o čem mluví, přesto jsem se usmál a oddychl si, když odešel a já tak měl chodbičku k trezoru opět sám pro sebe.

iii

Nedlouho po rozhovoru s panem Birchem jsem jinou částí domu mířil do své ložnice, když jsem ale míjel otcovu pracovnu, uslyšel jsem zvýšené hlasy: otcův a pana Birche.

Bál jsem se, aby mě neobjevili, proto jsem se držel co nejdál a neslyšel tak, o čem hovoří, udělal jsem ale dobře, protože dveře se vzápětí rozlétly a pan Birch vyrazil ven. Zuřil – jeho vztek čišel z nachu v jeho tvářích a ze žhnoucích očí – když mě ale na chodbě spatřil, zastavil se, třebaže byl stále rozrušený.

„Snažil jsem se, pane Haythame,“ řekl, když se vzchopil, začal si zapínat kabát a chystal se odchodu. „Snažil jsem se ho varovat.“

A s tím si nasadil klobouk a odešel. Ve dveřích pracovny se objevil otec a mračil se za ním, i když ale šlo o nepříjemnou hádku, byla to záležitost dospělých a já se jí už dál nezabýval.

Myslel jsem na jiné věci. Asi o den nebo dva později nás napadli.

iv

Došlo k tomu v noci před mými narozeninami. Myslím k útoku. Třebaže byla noc, nespal jsem, možná jsem byl vzrušený z následujícího dne, hlavně jsem ale měl ve zvyku vstát po Edithině odchodu z postele, posadit se na okenní parapet a hledět ven. Z okna jsem viděl kočky a psy, a dokonce i lišky pobíhající přes měsícem zalitou trávu. A když jsem nesledoval zvířata, pozoroval jsem samotnou noc, měsíc a vodově šedou barvu, kterou maloval trávu a stromy. Zpočátku jsem si myslel, že v dálce vidím světlušky. Slyšel jsem o nich, nikdy jsem je ale nespatřil. Věděl jsem, že se rojí v hejnech a tlumeně září. Brzy jsem si ale uvědomil, že nejde o hmyz, nýbrž že v dálce něco bliká. Bylo to znamení.

Dech se mi zadrhl v hrdle. Blikání se zdálo přicházet z blízkosti staré dřevěné branky ve zdi, u níž jsem tehdy potkal Toma, a mojí první myšlenkou bylo, že se se mnou snaží spojit. Teď se to zdá zvláštní, ani na vteřinu mě ale nenapadlo, že by znamení mohlo být určeno někomu jinému než mně. Rychle jsem se nasoukal do kalhot, do kterých jsem si zastrčil noční košili, zapnul si šle a oblékl si kabátec. Dokázal jsem myslet jen na to, jak báječné dobrodružství mě čeká.

Při pohledu zpátky si uvědomuju, že i Tom ve vedlejším sídle musel rád sedávat na okně a pozorovat noční život v zahradě. A stejně jako já musel vidět znamení. A možná ho napadla stejná věc: že já dávám znamení jemu. A udělal proto stejnou věc jako já: rychle slezl z okna, natáhl na sebe nějaké šaty a vydal se na průzkum…

V domě na Queen Anne’s Square se objevily dvě nové tváře, bývalí vojáci s tvrdými výrazy, které zaměstnal otec. Prý je potřeboval, protože obdržel „informace“.

Jen to. „Informace“ – víc neřekl. A já se nyní stejně jako tehdy musím ptát, co tím myslel a jestli to mělo něco společného s hádkou, která se strhla mezi ním a panem Birchem. Ať už za tím bylo cokoli, vojáky jsem vídal vzácně. Věděl jsem jen to, že jeden stojí na stráži v salónu vpředu v sídle, druhý pak u krbu v síni pro služebnictvo, odkud dohlížel na trezor. Oběma jsem se snadno vyhnul, odplížil se dolů ze schodů a vklouzl do tiché, měsícem osvětlené kuchyně, kterou jsem ještě nikdy neviděl tak tmavou, prázdnou a bez života.

A studenou. Dech se mi srážel v páru a já se rázem roztřásl. Byl jsem si nepříjemně vědomý toho, jak mrazivá je ve srovnání s mým pokojem, který jsem považoval za málo vyhřátý.

U dveří jsem našel svíčku, zapálil jsem ji, rukou zakryl plamen a posvítil jsem si na cestu na dvůr u stájí. A pokud mi bylo chladno v kuchyni, pak venku… no, venku byla taková zima, že se svět okolo zdál křehký, jako by se měl každým okamžikem rozbít; dost chladný na to, aby mě připravil o dech a vzbudil ve mně pochybnosti. Zastavil jsem se a přemýšlel, jestli mám jít dál.

Jeden z koní zaržál a zadupal, což mě z nějakého důvodu přimělo k rozhodnutí. Po špičkách jsem se proplížil kolem kotců ke zdi a velkou klenutou bránou do zahrady, prošel jsem mezi vysokými, holými jabloněmi a ocitl se v otevřeném prostoru. Bolestivě jsem vnímal sídlo po své pravici a u každého okna si představoval tváře Edith, Betty, matky a otce, jak mě sledují při bláznivém pobíhání po zahradě. Ne že bych bláznivě pobíhal, přesně to by ale řekli; to by řekla Edith, když by mě plísnila, a taky otec, když by na mě vzal hůl za potíže, které dělám.

Jestli jsem ale očekával z domu křik, žádný se neozval. Místo toho jsem se dostal k obvodové zdi a rychle se podél ní rozběhl k brance. Pořád jsem se třásl, moje vzrušení ale narůstalo a začal jsem přemýšlet, jestli s sebou Tom vzal nějaký půlnoční zákusek: šunku, dortíky a sušenky. Ach, a horký grog by byl taky fajn…

Rozštěkal se pes. Huňáč, otcův irský vlkodav, v kotci na dvoře u stájí. Strnul jsem a dřepl si pod holé, nízko visící větve vrby, dokud štěkot neustal stejně nečekaně, jako se ozval. Teprve později jsem zjistil, proč tak náhle utichl. V tu chvíli se mi to ale divné nezdálo, protože jsem neměl důvod myslet si, že Huňáči někdo podřízl krk. Myslíme si, že útočníků bylo pět a měli nože a meče. Pět mužů se plížilo k sídlu a já byl na zahradě a o ničem jsem neměl tušení.

Jak jsem to ale mohl vědět? Byl jsem hloupý kluk, nadšený z představy vzrušení a odvážného kousku, nemluvě o šunce a zákuscích. Pokračoval jsem podél zdi až k brance.

Byla dokořán.

Co jsem čekal? Asi že ji najdu zavřenou a Toma za ní. Že jeden z nás bude muset přelézt zeď. Že si budeme šeptat přes dveře. Branka ale byla otevřená a mě konečně napadlo, že znamení, které jsem viděl z okna ložnice, možná přece jen nebylo určené mně.

„Tome?“ zašeptal jsem.

Nic se neozvalo. Noc byla úplně tichá: žádní ptáci, žádná zvířata, nic. Začal jsem být nervózní a právě jsem se chystal otočit a vrátit se zpátky domů, do bezpečí teplé postele, když jsem něco zahlédl. Nohu. Vyplížil jsem se z branky do průchodu, který zalévalo špinavě bílé světlo měsíce, v němž všechno měkce, zašle zářilo – a to včetně těla malého chlapce na zemi.

Seděl opřený o protější zeď, oblečený skoro stejně jako já, do kalhot a noční košile, on si ji ale nezastrčil a nyní ji měl obtočenou kolem nohou rozhozených v divném, nepřirozeném úhlu na tvrdé, zbrázděné hlíně uličky.

Samozřejmě to byl Tom. Tom, jehož mrtvé oči na mě slepě zíraly zpod krempy klobouku, který si našikmo narazil na hlavu; Tom, jemuž přední část košile zbrotila krev z rány na krku, jak jsem si ve svitu měsíce všiml.

Začaly mi jektat zuby. Slyšel jsem kňourání a uvědomil jsem si, že jsem ho vydal já. V hlavě se mi svářely stovky zpanikařených myšlenek.

A pak se všechno začalo dít tak rychle, že jsem si ani nezapamatoval, v jakém sledu se věci staly, myslím ale, že to začalo zvukem tříštícího se skla a výkřikem, které ke mně dolehly od domu.

Uteč.

Stydím se přiznat, že hlasy, myšlenky, které se srážely v mé hlavě, všechny křičely jedno slovo.

Uteč.

A já poslechl. Rozběhl jsem se. Jen ne směrem, kterým chtěly. Řídil jsem se tím, co mě otec naučil? Poslouchal jsem své instinkty, anebo jsem je ignoroval? Netuším. Vím jen to, že i když každičký kousek mého já chtěl, abych uprchl před tím nejstrašnějším nebezpečím, já naopak vyrazil rovnou k němu.

Proběhl jsem dvorem a vtrhl do kuchyně, sotva jsem si přitom všiml, že dveře jsou otevřené. Zaslechl jsem další křik, na podlaze v kuchyni jsem uviděl krev, a když jsem vyšel na chodbu, abych se dostal ke schodům, objevil jsem další tělo. Patřilo jednomu z vojáků. Muž se držel za břicho, víčka se mu šíleně třepotala a z úst mu tekla krev, když sklouzl umírající na zem.

Překročil jsem ho, rozběhl se ke dveřím a myslel jsem na to, abych se dostal k rodičům. Vstupní síň byla tmavá, zato plná křiku, dupajících nohou a prvních obláčků kouře. Snažil jsem se zorientovat. Shora se ozval výkřik, a když jsem vzhlédl, spatřil jsem na balkóně tančící stíny a záblesk oceli v rukou jednoho z útočníků. Na podestě se mu postavil jeden z otcových sluhů, pableskující světlo mi ale zabránilo zjistit, jaký osud toho ubohého chlapce potkal. Jen jsem slyšel a nohama i cítil mokrou ránu, jak jeho tělo přepadlo přes zábradlí a přistálo na dřevěné podlaze kousek ode mě. Vrah vítězoslavně zavyl a já slyšel, jak běží dál – k ložnicím.

„Matko!“ zaječel jsem a vyrazil nahoru, vtom se ale dveře ložnice mých rodičů rozlétly a útočníkovi se do cesty postavil otec. Oblékl si kalhoty, kšandy si natáhl na holá ramena a vlasy mu volně visely. V jedné ruce držel lampu, ve druhé čepel.

„Haythame!“ zvolal, když jsem dorazil na podestu. Útočník stál mezi námi. Zastavil se, pohlédl na mě a já ho ve svitu otcovy lucerny poprvé pořádně uviděl. Na sobě měl kalhoty, vyztužený černý kožený kabátec a malou masku, jaká se nosí na maškarní bál. A měnil směr. Místo aby napadl otce, vyrazil ke mně a křenil se přitom.

„Haythame!“ zakřičel otec znovu. Vytrhl se matce a rozběhl se za útočníkem. Vzdálenost mezi nimi se zkracovala, věděl jsem ale, že se k němu nedostane včas, proto jsem se otočil, abych utekl, pod schody jsem ale spatřil druhého muže s mečem v ruce, který mi zastoupil únikovou cestu. Byl oblečený stejně jako první, jednoho rozdílu jsem si ale všiml: jeho uší. Byly špičaté a s maskou na obličeji tak vypadal jako odporný, zdeformovaný skřet. Strnul jsem, ohlédl se a zjistil jsem, že křenící se muž za mnou se otočil a postavil se otci. Jejich meče se srazily. Otec nechal lucernu u dveří ložnice, bojovali tak spolu v pološeru. Byla to krátká, brutální bitka podtržená chroptěním a řinčením oceli. Navzdory žáru a nebezpečí jsem litoval, že tu není dost světla na to, abych viděl otce skutečně bojovat.

Najednou bylo po všem, vrah se přestal křenit, upustil meč, s výkřikem přepadl přes zábradlí a zřítil se do přízemí. Útočník se špičatýma ušima byl v polovině schodiště, zdálo se ale, že změnil názor, protože se otočil a seběhl zpátky dolů do vstupní síně.

Zdola se ozval křik. Přes zábradlí jsem zahlédl třetího muže, taky v masce, který pokynul tomu se špičatýma ušima, načež spolu zmizeli z dohledu. Vzhlédl jsem a v tlumeném světle jsem spatřil výraz na otcově tváři.

„Herna,“ hlesl.

A v následující chvíli, než jsme ho mohli matka nebo já zastavit, se přehoupl přes zábradlí a seskočil do vstupní síně pod námi. Když skočil, matka zaječela: „Edwarde!“ Úzkost v jejím hlase byla ozvěnou mých vlastních myšlenek. Ne. Mojí jediné myšlenky: opouští nás.

Proč nás opouští?

Matčina noční košile neupraveně vlála, když se rozběhla k místu, kde jsem stál; ve tváři měla výraz hrůzy. Za ní se objevil další útočník, který se dostal nahoru po schodišti na opačné straně podesty, a přiblížil se k matce ve stejnou chvíli, kdy doběhla ke mně. Chytil ji zezadu, mávl mečem a chystal se jí podříznout krk.

Já ale dlouze nepřemýšlel. Vlastně jsem v tu chvíli nepřemýšlel vůbec, teprve až mnohem později. Vykročil jsem vpřed, natáhl se, sebral ze země meč mrtvého útočníka, zvedl ho nad hlavu a oběma rukama ho vrazil muži do obličeje, než jí mohl ublížit.

Mířil jsem přesně a meč jsem mu zabodl dírou v masce do oka. Hlasitě zařval, odtrhl se od matky a meč mu uvízl v oku. Vypadl mu z něj, až když vrazil do zábradlí. Chvíli vrávoral, pak klesl na kolena, převrátil se a zemřel dřív, než jeho hlava padla na zem.

Matka mi vběhla do náruče a zabořila mi tvář do ramene, já zatím sebral meč a vzal ji za ruku, abych ji odvedl dolů. Kolikrát mi otec před odchodem do práce říkal: „Předávám ti velení, Haythame; postarej se za mě o matku.“ Teď tomu tak opravdu bylo.

Sešli jsme do přízemí a v domě se zatím rozhostilo zvláštní ticho. Prázdná vstupní síň byla pořád tmavá, ozařovala ji ale strašidelná pableskující oranžová zář. Vzduch houstl kouřem, přes který jsem zahlédl těla: vraha, sluhu, jehož předtím zabil… a Edith, která ležela s podříznutým hrdlem v kaluži krve.

I matka si Edith všimla, zakvílela a pokusila se mě odtáhnout k hlavním dveřím, ty do herny byly ale pootevřené a zevnitř se ozývaly zvuky boje. Tři muži, jedním byl můj otec. „Otec mě potřebuje,“ řekl jsem a pokusil se matce vyprostit, když si ale uvědomila, o co se snažím, začala mě táhnout ještě silněji, až jsem se jí vytrhl tak prudce, že upadla na zem.

Na jeden zvláštní okamžik jsem se cítil rozpolcený, chtěl jsem matce pomoct zpátky na nohy a omluvit se jí, pohled na ni na zemi – upadla kvůli mně – mě šokoval. Pak jsem ale uslyšel z herny hlasitý výkřik, a to stačilo, abych vtrhl dovnitř.

První věc, které jsem si všiml, byla, že tajná schránka v knihovně je otevřená; uvnitř jsem viděl skříňku s mečem. Jinak ale vypadala místnost stejně jako vždycky, tak, jak jsme ji nechali po poslední hodině šermu, se zakrytým biliárovým stolem odsunutým stranou, abychom měli víc místa; ještě dnes mě tady učil a káral otec.

Otec, který nyní klečel na zemi a umíral.

Tyčil se nad ním muž, který mu vrazil meč do hrudi až po jílec, takže mu hrot trčel ze zad a na dřevěnou podlahu z něj kapala krev. Opodál stál muž se špičatýma ušima a dlouhým šrámem na tváři. Museli být dva, aby otce porazili, a stejně to zvládli jen tak tak.

Vyrazil jsem k vrahovi, který se nechal zaskočit a neměl tak čas vytrhnout meč otci z hrudi. Místo toho se stočil stranou, aby se vyhnul mé zbrani, pustil tu svoji a otec klesl na podlahu.

Jako hlupák jsem vraha pronásledoval, zapomněl jsem si chránit bok a vzápětí jsem tak koutkem oka zachytil pohyb, jak Špičaté ucho přešel do útoku. Jestli to udělal schválně, nebo prostě minul, to nevím, nezasáhl mě ale čepelí, nýbrž hruškou meče a mně se zatmělo před očima; udeřil jsem se do něčeho hlavou a chvíli trvalo, než jsem pochopil, že to byla noha biliárového stolu. Ležel jsem omámeně vedle otce, který klesl na bok s mečem stále v hrudi. V očích měl pořád jiskřičku života a víčka se mu na okamžik zachvěla, jak se snažil zaostřit a naposledy na mě pohlédnout. Chvíli jsme leželi naproti sobě, dva zranění muži. Pohyboval rty. Přes tmavý opar bolesti a žalu jsem spatřil, že ke mně natáhl ruku.

„Otče…“ řekl jsem. Vtom k němu přistoupil zabiják, bez váhání se sehnul a vyškubl mu meč z těla. Otec sebou trhl, prohnul se v poslední bolestivé křeči, ohrnul rty, vycenil zkrvavené zuby a zemřel.

Ucítil jsem na boku nohu, která mě převrátila na záda, vzhlédl jsem a zadíval se do očí vrahovi svého otce a nyní i svému vrahovi, který se uculil, sevřel meč oběma rukama a zvedl ho, aby mě dorazil.

Styděl jsem se, když mě vnitřní hlasy nabádaly k útěku, s hrdostí ale mohu říct, že nyní mlčely; postavil jsem se smrti důstojně a s vědomím, že jsem pro svoji rodinu udělal, co jsem mohl; byl jsem vděčný, že se brzy připojím k otci.

Samozřejmě se to ale nestalo. Tyto řádky nepíše duch. Něco upoutalo moji pozornost a já si vzápětí uvědomil, že je to hrot meče, který se objevil zabijákovi mezi nohama, sekl vzhůru a rozřízl mu trup od rozkroku nahoru. Pochopil jsem, že směr úderu neměl nic společného s touhou po brutalitě, že šlo o to nestrhnout zabijáka na mě, nepostrčit ho dopředu. Přesto to brutální útok byl, muž vykřikl a krev stříkala, byl rozříznutý v půli, vnitřnosti mu vyhřezly na podlahu a mrtvola je následovala.

Stál za ním pan Birch. „Jste v pořádku, Haythame?“ zeptal se.

„Ano, pane,“ vydechl jsem.

„Dobrá práce,“ řekl, pak se otočil, zvedl meč a postavil se Špičatému uchu, který na něj zaútočil, až se ocel blýskala.

Zvedl jsem se na kolena, sebral ze země meč a vstal jsem, abych se připojil k panu Birchovi, který tlačil Špičaté ucho zpátky ke dveřím herny, útočník ale najednou něco zahlédl – něco mimo dveře – a odtančil do strany. Vzápětí pan Birch ucouvl a zvedl ruku, aby mi zabránil vyrazit vpřed, ve dveřích se totiž znovu objevil Špičaté ucho. Tentokrát ale měl rukojmí. Ne matku, jak jsem se napřed obával. Byla to Jenny.

„Zpátky,“ zavrčel Špičaté ucho. Jenny popotáhla a vytřeštila oči, když jí přitiskl čepel ke krku.

Můžu přiznat – můžu přiznat, že jsem si v tu chvíli víc přál pomstít otcovu smrt než ochránit Jenny?

„Zůstaňte tady,“ poručil Špičaté ucho a táhl Jenny dozadu. Kolem kotníků se jí omotal lem noční košile, takže drhla patami po zemi. Připojil se k nim další maskovaný muž s hořící pochodní v ruce. Vstupní hala byla plná kouře. Dveře salonu olizovaly plameny, které se šířily z jiné části domu. Muž s pochodní přiskočil k závěsům, podpálil je a další část domu vzplála okolo nás. Pan Birch a já jsme byli bezmocní, neměli jsme jak tomu zabránit.

Koutkem oka jsem zahlédl matku a děkoval jsem Bohu za to, že je v pořádku. Jenny ale byla jiný případ. Vlekli ji ke dveřím sídla a ona hleděla na nás, na mě a pana Birche, jako bychom byli její poslední naděje. Útočník s pochodní se připojil ke společníkovi, otevřel dveře ven a rozběhl se ke kočáru, který jsem viděl stát venku na ulici.

Napadlo mě, že nechají Jenny jít, ale ne. Rozkřičela se, když ji odvlekli ke kočáru a smýkli s ní dovnitř, a stále ještě křičela, když se třetí maskovaný muž na kozlíku chopil opratí a práskl bičem. Vůz vyrazil do noci a nám nezbylo než utéct z hořícího domu a vyvléct mrtvé ze spárů plamenů.

10. prosinec 1735

i

Přestože jsme dnes pohřbívali otce, nepatřila moje první myšlenka po probuzení ani jemu, ani jeho pohřbu, nýbrž trezoru v domě na Queen Anne’s Square.

Nepokusili se do něj probít. Otec si najal dva vojáky, protože se obával zlodějů, útočníci se ale rovnou vydali nahoru, ani se neobtěžovali vyrabovat trezor.

Protože jim šlo o Jenny, proto. A zabití otce? Bylo součástí plánu?

Tyto věci mě napadly, když jsem se vzbudil v mrazivém pokoji – což nebylo nijak neobvyklé. Mrzne každý den. To ráno byl ale můj pokoj obzvláště studený. Tak studený, že mi začaly jektat zuby a chlad mi pronikal do morku kostí. Pohlédl jsem na krb, protože mě udivilo, že oheň nevydává víc tepla, a zjistil jsem, že v krbu žádný nehoří, mříž byla šedivá a poprášená popelem.

Vylezl jsem z postele a přistoupil k oknu, které zevnitř pokrývala tak silná vrstva ledu, že jsem neviděl ven. Lapal jsem v zimě po dechu, oblékl jsem se, vyšel ven z pokoje a zaskočilo mě, jak tichý se dům zdál. Odplížil jsem se dolů po schodech, našel Bettyin pokoj, tiše zaklepal a pak znovu silněji. Když neodpověděla, zůstal jsem stát a přemýšlel jsem, co mám dělat, obavy o ni mi ale hlodaly v žaludku. Pořád nereagovala, a tak jsem si klekl, nahlédl dovnitř klíčovou dírkou a jen jsem se modlil, abych neviděl nic, co bych neměl.

Spala v jedné ze dvou postelí v pokoji. Druhá postel byla prázdná a ustlaná, stál u ní ale pár mužských bot se stříbrným páskem na podpatku. Zadíval jsem se na Betty a chvíli sledoval, jak její přikrývka stoupá a klesá, pak jsem se rozhodl nechat ji spát a narovnal jsem se.

Zamířil jsem do kuchyně, kde jsem příchodem trochu vylekal paní Searlovou, která si mě nesouhlasně změřila od hlavy k patě a vrátila se zpátky k práci. Ne že bychom se s paní Searlovou pohádali, pohlížela ale na každého s podezřením, a od útoku ještě víc.

„Neumí odpouštět,“ řekla mi Betty jednou odpoledne. To byla další věc, která se od útoku změnila: Betty se stala mnohem neomalenější a čas od času naznačovala, co si o všem doopravdy myslí. Nikdy jsem si neuvědomil, že s paní Searlovou nevychází ani že nedůvěřuje panu Birchovi. Ale bylo tomu tak. „Nevím, proč rozhoduje za Kenwayovy,“ zabrblala včera temně. „Nepatří k rodině. Pochybuju, že k ní vůbec někdy bude patřit.“

Skutečnost, že Betty neměla o paní Searlové vysoké mínění, zmenšovala strach, který jsem z hospodyně měl, a přestože bych si dříve dvakrát rozmyslel, než bych vešel bez ohlášení do kuchyně a dožadoval se jídla, nyní mi to nedělalo žádné problémy.

„Dobré ráno, paní Searlová,“ pozdravil jsem.

Vysekla malé pukrle. Kuchyň byla studená, protože v ní byla sama. V domě na Queen Anne’s Square měla k ruce přinejmenším tři pomocníky, nemluvě o dalším personálu, který pobíhal sem a tam velkými dvoukřídlými dveřmi do kuchyně. Ale to bylo před útokem, když jsme ještě měli služebnictvo a kdy nám nehrozil útok ozbrojených mužů v maskách, který sluhy odradil. Většina se následujícího dne ani nevrátila.

Teď tu byli jen paní Searlová, Betty, pan Digweed, komorná Emily a slečna Davyová, matčina společnice. Byli poslední, kdo nám ze služebnictva zůstal a kdo byl ochotný se o Kenwayovy starat. Nebo spíše o zbývající Kenwayovy. Zůstali jsme jen já a matka.

Když jsem kuchyň opouštěl, odnášel jsem si v ubrousku kousek dortu, který mi dala s trpkým výrazem paní Searlová, bezpochyby nesouhlasila s tím, že se tak brzy zrána toulám domem a sháním se po jídle ještě před snídaní. Mám paní Searlovou rád, a protože je jedním z mála lidí, kteří s námi po té strašlivé noci zůstali, mám ji ještě radši, přesto jsou tu věci, které mi dělají starosti. Otcův pohřeb. A samozřejmě matka.

Ocitl jsem se ve vstupní síni, zahleděl se na vchodové dveře, a než jsem mohl sám sebe zastavit, otevřel jsem je a bez přemýšlení – aspoň bez dlouhého přemýšlení – jsem vyšel ven na schody, do světa obaleného jinovatkou.

ii

„Co máte, u všech čertů, za tak chladného rána v plánu, pane Haythame?“

Před domem zrovna stavěl kočár a u okýnka seděl pan Birch. Na hlavě měl těžší klobouk než obvykle a nos mu zakrýval šál, takže na první pohled vypadal jako lupič.

„Jen se dívám, pane,“ odpověděl jsem ze schodů.

Stáhl si šál dolů a pokusil se usmát. Dříve mu při úsměvu jiskřily oči, teď ale připomínaly chladnoucí popel v krbu, který se marně snaží vykřesat ze sebe ještě trochu tepla, a vypadal stejně napjatě a unaveně, jako zněl jeho hlas. „Možná vím, co hledáte, pane Haythame.“

„A co je to, pane?“

„Cestu domů?“

Zvážil jsem to a uvědomil si, že má pravdu. Problém byl, že prvních deset let života mě všude vodili rodiče a chůvy. A tak, i když jsem věděl, že náměstí Queen Anne’s Square leží někde blízko a určitě bych se k němu dostal i pěšky, netušil jsem, jak se tam dostanu.

„Chtěl jste dům navštívit?“ zeptal se.

Pokrčil jsem rameny, pravdou ale bylo, že chtěl, představoval jsem si sám sebe ve skořápce starého domova. V herně. Představil jsem si, že si vyzvedávám svůj…

„Meč?“

Kývl jsem.

„Obávám se, že je příliš nebezpečné jít dovnitř. Chtěl byste tam přesto zajet? Mohl byste se na dům aspoň podívat. Nasedněte, venku je zima jako v psinci.“

A já neviděl důvod proč ne, obzvláště když zevnitř kočáru vytáhl klobouk a plášť.

Když jsme o chvíli později zastavili před domem, nevypadal vůbec tak, jak jsem si představoval. Ne, bylo to mnohem, mnohem horší. Vypadalo to, jako by do něj shora udeřila obrovská Boží pěst, rozdrtila střechu i patra pod ní a udělala do domu obrovskou, zubatou díru. Už to nebyl dům, jen jeho zpustošená maketa.

Vybitými okny jsme viděli do vstupní síně a výš – propadlými stropy až do chodby ve druhém patře, a všechno bylo zčernalé sazemi. Poznával jsem nábytek, začazený a spálený, sežehnuté portréty visící nakřivo na zdech.

„Je mi to líto – je ale příliš nebezpečné jít dovnitř, pane Haythame,“ řekl pan Birch.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Assassin's Creed: Opuštěný.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.