Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Jamie Sawyer v nakladatelství

Lazarova válka

Artefakt

Legie

Počátek

Spása *

Věčná válka

Odpadlík

Exodus

Dominion **

* Pouze jako e-book

** Připravujeme

Copyright © Jamie Sawyer 2018. First published in Great Britain in 2018 by Orbit.

Translation © Tomáš Slavík

Cover © Ben Zweifel

ISBN ePub 978-80-7594-482-5

ISBN mobi 978-80-7594-483-2

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

Mámě. Za to, že ve mě vždy věřila.

PROLOG

Na dlouhý a bolestivý okamžik byl Clade Cooper – bývalý ranger alianční armády, který se stal hlavou teroristické organizace Černá spirála – zase tam.

Tohle už ne. Už ne.

Cooper blábolil, křičel. Lapal po dechu jako topící se člověk. Bolest na hrudi byla tak skutečná, že si podvědomě přitiskl ruku na prsa. Nechal ji tam. Vnímal bušení vlastního srdce.

Je to sen. Je to jen sen, nic jiného.

A konečně, když si Cooper uvědomil, že tohle už zvládne, vydechl do temnoty. Začal pravidelně dýchat a byl rád za horký, suchý vzduch, který mu plnil plíce. Bolelo to, ale byla to dobrá bolest. Noční můra přesto jako by visela dál ve vzduchu. Jako host, který zůstává déle, než je vítaný. To byla zlá bolest. Cooper byl rozpálený a celý zpocený, hrůza pronikala do každé buňky jeho těla.

„Bolí to?“

„Samozřejmě, že to bolí. Všechno bolí.“

Jedna noha z lůžka. Chodidlo na chladné podlaze. Bolest prošla celou končetinou a nerozkřičet se stálo Coopera neuvěřitelné úsilí. Ten pocit ale už vyprchával. Cooper se překulil, nechal povlečení, aby se mu otřelo o kůži – což kvůli množství zjizvené tkáně vyvolalo další vlnu nepříjemných pocitů – a posadil se.

Místnost byla tmavá a prázdná. To ale neznamenalo, že je sám. Všude byli duchové. Pohybovali se na okraji Cooperova vědomí a hrozili, že ho stáhnou do Hlubiny.

„Snažili jsme se, abyste se tu cítil dobře.“

„Já už se nikdy nebudu cítit dobře.“

Vedle Cooperova lůžka byl položený komunikátor. Jednou zapípal a rozsvítilo se na něm světélko znázorňující příchozí volání. Taková prostá, neškodná věc – součást každodenního života na palubě kosmické lodi – ale v Cooperovi vyvolala okamžitou reakci. Prudce se ohlédl. Zoufale se snažil vyhnout pádu zpět do noční můry. Do té vlhké věci plné stínů…

„Nebude to snadné. Ještě nikdo tuto proceduru nepřežil.“

„Na tom nesejde. Teď už ne. Ne, když jsou pryč.“

Na malé obrazovce komunikátoru lehce ozařující vnitřek místnosti se objevil obličej. I když si to Cooper nechtěl přiznat, byl za tohle světélko vděčný. Byl rád, že vidí tu tvář. Byl to jeden z Učedníků – malý, šedivějící muž ve středním věku.

„Pane?“ ozval se Učedník. „Váš pokoj aktivoval lékařský poplach. Myslel jsem, že bych vás měl zkontrolovat…“

Učedníkův domovský národ i planeta byly neznámé, ale kdysi to byl doktor. Na tom ale už také nezáleželo, protože teď neměl žádný titul. Tak to v Černé spirále chodilo – nikdo z Učedníků neměl žádnou hodnost. Byl to, jak Cooper předpokládal, následek jeho reakce – jeho protestu – proti strukturám, které ho kdysi vázaly. Kdysi znal spoustu doktorů, ale to býval jiným člověkem.

„Existují jisté technologie, které by vám umožnily zachovat si vaši identitu, ale v novém těle… Měl byste zvážit fyzická vylepšení. Kompletní tělesnou rekonstrukci.“

„To už bych nebyl já.“

Cooper si dokázal vybavit hlavně její oči. Téměř žadonily. Nikdo by totiž nedokázal žít v takové bolesti. Ne, pokud chtěl zůstat člověkem.

„Pane?“ ozval se Učedník a vrátil ho tak do přítomného okamžiku. „Očekáváte další noční děsy?“

„Jsem v pořádku,“ zavrčel Cooper.

„Potřebujete asistenci?“

„Byl to jen sen. Jde o jeden z mnoha následků toho, co jsem zažil.“

„Ano, pane. Samozřejmě.“ Učedník těžce polkl. Cooperův obličej ho v podstatě fascinoval. To bylo u lidí normální – něco, na co si Cooper postupem času zvykl. Nakonec se muž uklonil a stiskl symbol na krku. „Zdá se, že se to se šířením požáru zhoršuje. Chcete přidat léky proti bolesti?“

„Tohle nebude snadné.“

„Nikdy není nic snadné.“

„Ano. Dejte mi další drogy. Víc prázdnoty.“

„Jak si přejete.“

Cooper natáhl ruku a aktivoval systém proti bolesti zabudovaný do ovládací konzole lůžka. Účinek byl okamžitý – chladivá dávka analgetik pronikla do jeho vyschlého, zmučeného těla. Cítil, jako by se ve vlastní kůži nafukoval, jako by byl živější s každým úderem srdce. Stín noční můry rychle vymizel a zůstala po něm jen psychická skvrna. Cooper se na okamžik cítil rozladěný – nespokojený s tím, že musel spoléhat na přístroje kolem, které ho měly udržovat naživu, že musel žít takovýto život – ale rychle ho to přešlo. Kdykoli Cooper spal, musel být napojený na tohle zařízení. Stroj mu z krve nepřetržitě odfiltrovával jedy, které se v ní nashromáždily. Když nebyl ve zbroji, musel být připojený. Filtrovací zařízení bylo prostě součást jeho života. Nic jiného.

„Děkuji, Učedníku. Jsi dobrý člověk.“

„Konám pro blaho Spirály.“

„Už našli cíl?“

„Ohlásil se poručík Runweizer.“ Runweizer byl jeden z mnoha agentů nasazených na Staré Zemi, přímo do samotných řídicích struktur. Stejně jako množství agentů v armádě, ani Runweizer se nechtěl vzdát své hodnosti a stát se Učedníkem. Podobní operativci ale byli nutné zlo. „Navštívil poslední známé místo pobytu cíle,“ pronesl Učedník, ale zdálo se, jako by váhal se sdělením celého hlášení.

„A?“

Učedník znovu zaváhal. „Cíl na místě nebyl.“

„To je sice mrzuté, ale poměrně očekávatelné. Ať poručík pokračuje v pátrání.“

„Ano, pane. Je… je tu ještě něco dalšího.“

„Pokračuj.“

„Jak víte, zoufale potřebujeme víc zásob…“

Prostředky proti bolesti a lékařské zásoby, stejně jako další zásadní materiál pro přežití na kosmické lodi – vše postupně docházelo. Další součást života na kosmické lodi, která Coopera trápila. Učedník se na něj díval smutnýma očima, pořád se snažil pochopit, co se s Cooperem děje. Tomu při té myšlence zacukal koutek úst, protože ani on sám to přesně nevěděl. Pochyboval, že by se našel kdokoli, kdo by něco byť jen tušil.

„Naše zásoby retrovirů už téměř došly,“ mumlal Učedník. Polkl a zadíval se někam mimo obrazovku, přiznání mu bylo nepříjemné. „Ne… nevím, jak dlouho vás ještě budeme moct léčit, pane.“

„Rozumím.“

„Měli bychom provést další nájezd,“ navrhl Učedník. „A brzy.“ Dokonce i na malé obrazovce komunikátoru bylo poznat, že se mu zamlžily oči. „Dokud vám ještě můžu pomoct.“

„Dobrá tedy. Vydám rozkaz.“

„Jak si přejete, pane.“

„Upozorněte mě, až se dostaneme k další Bráně.“

Učedník otevřel ústa, chystal se ještě něco říct, ale Cooper ukončil komunikaci. Zbytkový obraz jeho šedivějícího obličeje ještě chvíli visel v temnotě, a pak už byl Cooper zase sám.

„Nebylo by snadnější,“ řekla doktorka, „prostě jen…“

Co mu chtěla říct? Od jejich setkání uplynula už řada let a Cooper si dosud často opakoval její slova a přemítal, co se mu snažila sdělit. Chtěla, aby zemřel? Aby to vzdal?

Nikdy. Dokud jsem naživu, jejich památka přetrvává. Oni žijí.

Cooperův pohled padl na obrněný oblek. Byl v rohu jeho pokoje, osvětlený vlastní nabíjecí kolébkou. Nevzpomínal si, že by ho aktivoval, ale to nebylo nic neobvyklého. Všímal si, že se oblek aktivoval i bez jeho příkazu – počítač na zápěstí blikal, když se připojoval k neviditelným sítím, zbraňové systémy nabíhaly samy. Jako by zbroj získávala vlastní vědomí a chtěla se napojit na přístroje kolem.

Cooper se postavil na rozbolavělé nohy a přešel k obleku. Jeho černé pancéřování bylo poškrábané, otlučené. Zbroj měla ještě starou verzi posilovačů, tlumiče a hydraulika byly na pažích a nohách částečně nekryté. Všechny symboly zabití ale byly nově namalované. Z helmy na něj shlížel nákres lebky. Natáhl ruku a pohladil oblek. Na kůži ucítil zapraskání statické elektřiny a někde v jeho nitru propukla další agonizující bolest.

„Co jsem zač?“

„Jsem Náčelník z Proudu,“ odpověděl, „a všechno to zničím.“

Má práci.

Staří bohové se vrací a mají hlad.

KAPITOLA PRVNÍ

ZMIZEL

Vojín Chu Feng se ujal navigační konzole UAS Santa Fe a četl informace z displeje. Vykulil oči a vychrlil, co viděl.

„Jsme ve vesmíru Asijského direktorátu,“ pronesl. „Riggs nás nechal skočit přímo na direktorátní území.“

Můstek Santa Fe byl náhle úplně tichý. Na okamžik se nikdo neodvažoval pohnout ani promluvit. Já zamrzla v časoprostoru. Nedokázala jsem odtrhnout oči od taktického displeje, na kterém postupně přibývala data. Dokonce ani kapitán Miriam Carminová, drsná a vznětlivá důstojnice velící naší lodi, je nezpochybnila.

Desátník Daneb Riggs, zástupce velitele Jenkinsovic dingů – můj zástupce a také můj občasný milenec a důvěrník – nás právě zradil tím nejefektnějším způsobem, jaký si lze představit. Navedl Santa Fe na jedno z nejnebezpečnějších míst známého vesmíru.

Pak to vypuklo.

„Jsme… jsme v direktorátním vesmíru?“ vykoktala Lopezová hloupě. Nemohla tomu uvěřit. „Jak se to mohlo stát? Fe je přece vybavená diplomatickými protokoly, ne?“

Lopezová mluvila o navigačních inhibitorech, kterými byly vybaveny všechny alianční lodě. Teoreticky to znamenalo, že Santa Fe není schopná skoku do diplomaticky citlivých oblastí. Pokud…

„Riggs je přepsal.“ Feng střídavě nadával a zadával něco do konzole. Obličej se mu stáhl úzkostí. Podíval se na mě. „Tohle je špatné, madam. Velice špatné.“

„Vysvětli to,“ řekla jsem. Nebylo mi jasné, jak by to mohlo být ještě horší, než už to bylo.

„Tohle není čínské území.“

Za normálních okolností byl vojín Chu Feng mladý, horkokrevný a docela slušný parchant. Vypěstovali ho v klonovací nádrži v Asijském direktorátu. Měl patřit k jejich elitním jednotkám Speciálních operací, ale osud mu přiřknul jinou cestu. Jeho osvobození z direktorátního výcvikového programu vedlo k tomu, že byl zařazen do Programu duplikantích operací alianční armády. Bylo trochu ironické, že z původně direktorátních klonovaných vojáků se rekrutovali velice slušní duplikantí operátoři. Feng toho byl skvělým příkladem. Jeho asijské rysy působily chlapeckým dojmem, který skrýval skutečný účel jeho svalnatého těla. Krátké černé vlasy měl sčesané dozadu a právě teď se mu v obočí nad tmavýma očima perlil pot. Vypadal jako vystrašené dítě, což v určitém smyslu slova asi i byl. Feng se narodil v plně vyvinutém těle, ale mimo nádrž byl teprve pár let.

„Právě jsi řekl, že jsme skočili do direktorátního vesmíru,“ pronesla Lopezová. Zněla vztekle a zdálo se, že nemá náladu se o čemkoli bavit. „A teď říkáš, že nejsme na čínském území? Tak už se rozhodni, Fengu.“

Gabriella Lopezová – hrdá Proximánka, jediná dcera jednoho z nejmocnějších politiků v Alianci. Lopezová se k duplikantím operacím přidala, aby se předvedla před svým otcem. Přišla ke mně mladá, krásná a neskutečně arogantní. Její vojenská kariéra byla směšná. Postupem času se ale změnila a já bych ji skoro nepoznala. Ne v téhle ženské, která měla ostré rysy, ani v tom, jakým způsobem se dívala na taktický displej. Vlastně se mi takhle líbila víc. Dlouhé tmavé vlasy měla stažené do ohonu a geneticky vylepšenou tvář pokrytou odřeninami a modřinami z poslední operace. Tahle Lopezová věděla, jak na to. Navíc, i když jí to striktně vzato lodní předpisy zakazovaly, měla ve stehenním pouzdře svoji pistoli Revtech-911K.

„Jo, no, pokud jde o Asijský direktorát, tak ten netvoří jen čínské území,“ pronesl Feng s očima upřenýma k displeji. „A my jsme právě na jednom, které je ještě mnohem horší.“

„A konkrétně?“ vyptávala se dál Lopezová. To, že nevěděla, že se Asijský direktorát skládá z tuctů menších národů a států, dokonale vypovídalo o tom, že dětství strávila v poklidném bezpečí.

„Jsme v direktorátním vesmíru okupovaném Sjednocenou Koreou,“ odpověděl Feng.

„Sjednocená Korea?“ vydechla jsem. „Do prdele. To je horší.“

Korejský vesmír. Ze všech členských států Asijského direktorátu byla Sjednocená Korea tím nejkrvežíznivějším a nejdrsnějším. Nikdy neuznala příměří mezi Direktorátem a Aliancí a já pochybovala, že se to někdy změní. Jejich oblast vesmíru byla oddělená a velmi dobře vyzbrojená. Jako pevnost odolávající zbytku vesmíru.

V tu chvíli vrazil na můstek vojín Leon Novak. Doživotní odsouzenec se stále ještě vzpamatovával z množství zranění – při chůzi kulhal, obličej i ramena měl pokrytá odřeninami – ale nic z toho ho očividně nemohlo zastavit.

Novak zavrtěl hlavou. „Loď tvrdí, že my ve vesmíru Asijského direktorátu!“ Jeho tupý slovanský přízvuk byl naprosto nepřeslechnutelný. Tetování pokrývající velkou část jeho těla se napínala. „My v prdeli, ano?“

„Vítej mezi námi,“ pronesla Lopezová. „Máš tak trochu zpoždění, do prdele.“

Novaka zrekrutovali ve vězení v Ruské federaci, přidal se k duplikantím operacím, protože každý přenos – každá smrt – mu ukrajovala z jeho rozsudku. Obrovské ruce měl pokryté jizvami ze sebepoškozování, každá značka znamenala úspěšný přenos do duplikanta. Jeho svalnaté tělo se málem ani nevešlo do lodní uniformy. Poslala jsem Novaka, aby zkontroloval selhávající senzor otevření vrat. Nakonec se ukázalo, že senzor vůbec neselhával. Novak byl na místě příliš pozdě a nedokázal tak Riggsovi zabránit v nastartování Warhawku, jediného výsadkového člunu na Santa Fe.

„Víš to jistě, Fengu?“ zašeptala Lopezová. Jak mluvila, zdálo se, že ji opustila veškerá síla. „Možná, že je navigační konzole rozbitá.“

„Jasně, že to vím jistě!“ vyštěkl Feng a praštil pěstí do terminálu. „Myslíš, že bych se spletl v něčem takovém?“

Pak se ozvala kapitán Carminová. „Ten chlapec má pravdu,“ řekla. „Jsme ve vesmíru Sjednocené Koreje.“

Santa Fe byla pod velením Carminové. Ta seděla na kapitánském trůnu a skláněla se nad vlastní konzolí. Carminová byla stárnoucí Kaliforňanka a jeden z nejstarších a nejlepších lodních kapitánů, se kterými jsem kdy sloužila. Její přezdívka ‚Karabina‘ ji naprosto vystihovala. Zpod služební čepice se jí táhly prameny stříbrných vlasů. Rysy měla strohé a místo nohy hrubou protézu. V ruce svírala holofotku svých tří dcer.

„Zůstaň v klidu, Chu,“ pronesla Zero. I když jsem netušila, co přesně se mezi nimi děje, věděla jsem, že mezi Zero a Fengem něco je. Proto ho mohla uklidnit právě ona. „Vedeš si moc dobře.“

Seržant Zoe Campbellová, známá jako Zero. Děcko, které jsem zachránila z jedné alianční kolonie během války s Krelly. Stala se z ní má kamarádka, a nakonec se přidala k duplikantím operacím. Byla menší než ostatní a postavou připomínala spíš kancelářskou krysu než vojáka. Zero byla náš pověřený analytik – nebo taky řídící operační místnosti, pokud chcete. Toužila se stát duplikantím operátorem, vyrovnat se mi, ale Feng nebyl sám, komu osud rozdal překvapivé karty. Zero byla „negativní“. Její tělo odmítlo technologii datových portů, a proto nemohla ovládat duplikanta. Zrzavá, pihovatá Zero nebyla zvyklá být v bitevní vřavě. Naše poslední mise – v Maelstromu – jí ale vrchovatou měrou dopřála možnost okusit bitvu z první řady. Což ovšem bylo v porovnání s naší současnou situací pořád ještě dobré…

„Kde přesně v korejském vesmíru jsme?“ zeptala jsem se. „Potřebujeme se soustředit na řešení, ne na problémy. Sem s detaily.“

Feng zadal nějaké příkazy a pak odpověděl: „Joseon-696.“

Záchvěv jeho hlasu mi prozradil víceméně vše, co jsem potřebovala vědět, ale kapitán Carminová potvrdila i to ostatní.

„Jsme na orbitě kolem třetího světa,“ řekla. „Jde o vězeňskou planetu známou pod jménem Jiog. Pokud je pravdivá byť jen polovina zvěstí, které se o ní šíří, bude Novakův gulag v porovnání s tímhle místem vypadat jako ráj.“

V průhledu se objevila křivka křiklavě růžové koule. Kolem rovníku ji obepínal úzký pruh bílých mraků, zatímco její povrch byl posetý obrovskými černými průmyslovými aglomeracemi. Venku panoval čilý kosmický provoz a všimla jsem si i několika orbitálních stanic. Tohle nebyla nějaká odsunutá nově kolonizovaná planeta, ale srdce vytížené, zalidněné soustavy.

„Jiog?“ zeptala se Lopezová a rozhlédla se po ostatních.

„Jedno ze tří míst, které Alianci nejvíce zajímají,“ pronesla Carminová. „Přesné souřadnice planety byly přísně tajné.“ Pozvedla obočí. „Tedy až do teď. Ten váš Riggs musel provést pěkně komplikované výpočty, aby se mu podařilo skočit zrovna sem. Pokud vyvázneme živí, dostaneme nějaké zatracené vyznamenání.“

„Zasranej Riggs!“ ulevila si Lopezová. „Zkurvenej parchant! Jak nám to mohl udělat?“ Zoufale se chytila za hlavu. „Mohlo by to být ještě horší?“

Nejspíš to měla být jen řečnická otázka, ale i tak se Lopezová dočkala odpovědi.

Senzorové pole Santa Fe bylo jednou z mála věcí, které na lodi ještě fungovaly. Právě teď nám vykreslovalo množství nepřátel blížících se k naší pozici. Tucet válečných lodí řítících se temnotou a mířících přímo k nám. V jejich čele plula jedna, která nebezpečně připomínala hrot kopí.

„Příchozí komunikace,“ oznámila poručík Yukio. Byla to malá Japonka, výkonný důstojník kapitána Carminové. Jeden ze čtyř námořníků, kteří přežili náš poslední výlet do Maelstromu. S Carminovou by zůstala až do poslední chvíle.

„Na obrazovku,“ pokynula Carminová.

Na taktickém displeji se zobrazil příchozí přenos a Dingové ztichli. Objevil se důstojník. Měl na sobě tmavou vojenskou uniformu, blůzu zapnutou až ke krku, přesně ve formálním stylu Direktorátu. Muž měl v obličeji tvrdý výraz, tmavé oči a na hrudi přehršel medailí. O direktorátní armádě jsem toho věděla dost, abych poznala, že nejde o námořníka. Jeho přesné zařazení jsem ale určit nedokázala.

„Jsem kapitán Miriam Carminová, velím UAS Santa Fe,“ začala Carminová. „Máme technické potíže, ale měl–“

„Já jsem komandér Kwan Ryong-ho,“ představil se muž na obrazovce a přerušil Carminovou. „Vaše identita není relevantní.“

Slyšela jsem jeho jméno a stejně tak i umělá inteligence Santa Fe. Dostupné informace o muži se objevily na obrazovce nejbližšího terminálu. S rostoucím neklidem jsem si je přečetla. Ten chlap byl chodící válečný zločin. Poslední z dlouhé řady direktorátních diktátorů a vojenských despotů. Pozůstatek z dob minulých. Přesně ten člověk, kterého jsme v tuhle chvíli potřebovali nejméně…

Zero něco začala tiše mumlat. „Ta loď je Zuřivá odplata.“

„No, na jména mají rozhodně vkus,“ řekla jsem.

Zuřivá odplata byla obrovská a ošklivá loď. Podobné už nedělali. V jejím trupu, ježícím se palposty, se nacházelo několik hangárů schopných pojmout celé letky stíhačů.

Zero pokračovala. „Považována za soukromé velitelské stanoviště komandéra Kwana Ryong-hoa, velitele direktorátních stínových záležitostí.“

„Co jsou stínové záležitosti?“ zašeptala jsem.

Slovní průjem Zero pokračoval dál. „Direktorátní vnitřní bezpečnost. Jejich ekvivalent vojenské rozvědky. Direktorát ještě před pár lety popíral jejich existenci.“

„Kurva úžasný,“ řekla jsem. S každým slovem, které Zero vypustila z pusy, jsem se cítila stále hůř.

A to ještě neskončila… „Vzdálené psychologické profilování naznačuje, že je komandér Kwan paranoidní, konfliktní a uchyluje se k výbuchům agresivity. Silně nevyrovnaný. Když se Direktorát rozpadl, ovládl komandér soustavu Joseon – vytvořil si tu vlastní území.“ Polkla a zachvěl se jí hlas. „Deset aliančních území na něj vyhlásilo odměnu za zločiny proti lidskosti.“

„Naše přítomnost zde je čistě náhodná,“ zkusila to znovu Carminová. „Navigační počítač mojí lodi utrpěl katastrofální selhání–“

Kwan Carminovou ignoroval. „Porušili jste Úmluvu o hranicích a vaše přítomnost v této soustavě je nepřípustná.“

„Odkdy se zajímají o úmluvy?“ zeptal se Feng, naštěstí mimo záběr.

Asijský direktorát byl kdysi největším nepřítelem Aliance – studené války střídaly ty horké, které si vyžádaly životy celých generací na obou stranách. Před několika lety se ale nevratně změnil poměr sil v Direktorátu a množství členů ho opustilo. Direktorát sice přetrval, ale šelma přišla o zuby i drápy. Pak vznikla Úmluva o hranicích.

Nutno dodat, že v Kwanově reakci byla určitá ironie. Korejci se žádnou zatracenou úmluvou nikdy nesouhlasili a rozpad Direktorátu byl navíc tak drsný, že stejně nezbyl nikdo, kdo by s podmínkami souhlasit mohl. Mezi aliančním a direktorátním vesmírem tak zůstala řada zubožených, rozervaných planetárních soustav, což nakonec vedlo k osvobození množství klonovacích základen – na jedné z nich se narodil i Feng.

„Tohle vážně není nutné,“ pronesla Carminová. „Kdybychom jen mohli–“

„Není o čem diskutovat,“ prohlásil Kwan. „Připravit k nalodění.“

Poslední poznámka nebyla určena nám, uvědomila jsem si. Za Kwanem byl vidět můstek Zuřivé odplaty – asi tucet vojenských důstojníků v černých uniformách sedělo u jednotlivých terminálů. Kwan mávl rukou na nejbližšího z nich.

„Počkat!“ vykřikla jsem. Nelíbilo se mi, kam to míří. „Nešlo o záměr! Jsem poručík Jenkinsová z Programu duplikantích op–“

„Důstojník z Programu duplikantích operací?“ zamyslel se Kwan. „To je zajímavé.“ Odmlčel se a pak dodal: „Nevzdorujte naloďovacímu týmu.“

Přenos skončil.

Obrátila jsem se na Carminovou. „Dostaneš nás odsud? Kvantový pohon, trysky, cokoli?“

Věděla jsem, že nemáme velkou šanci. Kvantový pohon Santa Fe nás takhle daleko dostal jen díky slepé víře a nezměrnému odhodlání. Nedělala jsem si naděje, že by se nám v nejbližší době podařilo vyskočit z direktorátního vesmíru.

Carminová zírala do konzole. „Všechny mé přístupy jsou uzamčené.“ Zavrtěla hlavou. „Riggs si s mojí lodí pořádně pohrál.“

Nikdo z její posádky se ani neozval. Riggs programoval sekvenci kvantového skoku, která nás dostala z Maelstromu, a tak měl celé dny možnost hrát si s lodními systémy. Ucítila jsem osten vzteku a lítosti. Věřila jsem mu, dovolila jsem mu to. Všechno to byla moje chyba.

„Skupina nepřátel se blíží k naší pozici,“ ozvala se poručík Yukio.

„Máme nulové štíty? Zbraně? Naostřené klacky?“

„Nic,“ pronesla Carminová. „Jsme jako sedící kachna.“

„Co simulační nádrže?“ zkusila to Zero. „Mohli byste se přenést a vrhnout se na Direktorát.“

Stačila zmínka o simulačních nádržích a já už cítila známé mravenčení. Představovala jsem si, jak se nořím do teplé amniotické tekutiny a přenáším se do nového těla. V nádrži bylo vše v pořádku…

„Asi si nerozumíme,“ zavrtěla hlavou Carminová. „Přišli jsme o kontrolu nad všemi lodními systémy. Motory, simulační nádrže, všechno. To, že funguje systém podpory života, je vlastně zázrak.“

Ve skladišti Santa Fe bylo u ledu několik kopií všech Dingů. Všechny plně připravené k nasazení. Bez fungujících simulačních nádrží to ale bylo jen neužitečné maso.

Můstkem se rozezněl poplach.

„Zaměřují nás,“ hlásila Yukio. „Odplata útočí.“

„Direktorát na nás střílí?“ zeptala se Lopezová a prohlížela si informace ze skeneru.

„Ještě to tak,“ vydechla jsem. „To je naloďovací tým.“

Na taktickém displeji se objevily menší značky a postupně nabíraly tvar. Vystřelovaly ze Zuřivé odplaty a během několika tepů srdce překonávaly prázdnotu dělící jejich loď od naší. Nezasvěceným – a já si musela připomenout, že Dingové s Direktorátem ještě nikdy nebojovali – skutečně mohly připadat jako střely. Já ale věděla svoje. Byli to vojáci ve speciálních oblecích určených k průniku na kosmickou loď.

„Nemůžeme jim dovolit dostat se dovnitř,“ pronesl Feng.

„Ty jsi z Direktorátu, Fengu,“ řekla Lopezová. „Budeš v pohodě.“

Fengovi se ale z obličeje vytratila všechna barva a jako by se celkově scvrkl. „Máš vůbec představu, co Direktorát dělá se zrádci? Protože přesně to podle nich jsem – zrádce.“

Lopezová zmlkla. Na tohle už žádnou vtipnou poznámku nenašla.

Já se do debaty nezapojovala, morálka už byla na historicky nejnižší hodnotě. Lopezová na tom totiž nebude o nic líp. Jakmile zjistí, kdo je – že je příbuzná nechvalně proslulého senátora Lopeze… Bude z ní mít Direktorát stejnou radost jako z Fenga.

Slova se ujala Carminová. „Poručíku Yukio, připravte se smazat paměťové jádro Santa Fe. Spalte datové zásobníky.“

„Ano, madam,“ přikývla Yukio. „Zahajuji spalování.“

„Jak dlouho to bude trvat?“ zajímalo mě.

„T mínus deset minut do kompletního vyčištění,“ pronesla Yukio.

„Nemyslím, že máme tolik času,“ ozvala se Lopezová.

„Riggsův člun opouští soustavu,“ zamračila se Zero. „Vidíte? Míří pryč od té flotily.“

Riggs ukradl jediný člun, který na Santa Fe byl. Šlo o Warhawk, ve kterém by šlo přežít nanejvýš několik dní. Riggs zmizel z Fe a navzdory mým očekáváním se nepřidal k direktorátní flotile, ale mířil ze soustavy ven – direktorátním útočníkům se vyhnul. Co to ten parchant dělá? Riggsova zrada byla nepochybná, ale ke komu zběhl? Tahle otázka stále čekala na odpověď.

„On to takhle naplánoval,“ pronesla jsem, zatímco jsem těkala očima mezi taktickým displejem a monitorem sledujícím Riggsovu cestu. „Je to zkurvená past.“

„A co Odpadlík?“ zeptala se Zero. „Je pořád na lékařské palubě.“

Odpadlík byl jediný mluvící – a skutečně myslící – Krell, kterého jsem kdy potkala. Věděla jsem, že jeho hodnota pro Alianci je nevyčíslitelná. Šlo o unikátního komunikačního prostředníka mezi námi a krellským Společenstvím. A nejen to – Odpadlík byl naším spojencem a během mise ve Víru nám mnohokrát pomohl. V současné chvíli xen hibernoval na ošetřovně a zotavoval se ze spojení se společenstvím Stříbrného spáru. Netušila jsem, jestli selhání lodních systémů zasáhlo i jeho, ale věděla jsem, že ho musíme upozornit na Direktorát.

Carminová si všimla výrazu v mém obličeji a povzdechla si. „Až moc sis na toho rybáka zvykla,“ pronesla.

„Když nám Odpadlík zachránil zadky v Maelstromu, nestěžovala sis, Carminová.“

„Ryba je prostě ryba,“ zamumlala, ale já věděla, že to nemyslí vážně.

„Musíme ho varovat,“ řekla jsem.

„Dobrá,“ odpověděla Carminová, odpoutala se od svého terminálu a opatrně se postavila. „Tak to budeš muset jít na lékařskou palubu a postarat se o to.“

Zbytek posádky můstku – čtyři námořníci, včetně Carminové – už stál na nohou. Carminová vytáhla zpod konzole karabinu, prastarou pušku Fabrique Multiworld MN, která se stala jejím symbolem a díky které si vysloužila přezdívku „Karmínová karabina“. Působila neskutečně starým, ale také nebezpečným dojmem.

„Tak to je ono. Tady to skončí.“ Nabila pušku a přitiskla si ji k hrudi. „Budeme vás krýt.“ Zadívala se mi zpříma do očí. „Ty se vrátíš, já ne. Řekni mým dcerám, že je mám ráda.“

Natáhla ruku a otevřela dlaň. Byla v ní zmuchlaná holofotka její rodiny. Vzala jsem ji od ní.

„Slibuju,“ řekla jsem.

„Na dlouhé loučení není čas, Jenkinsová. Běž, hned!“

„Braňte můstek,“ řekla jsem. „Zničte zbrojnici. Dingové, za mnou. Přesouváme se na lékařskou palubu.“

Dingové se pohybovali chodbami Santa Fe, umělá gravitace lodi začínala selhávat, takže jsme občas měli problém s pohybem. Stropní osvětlení na tom bylo stejně – rozblikaly se nouzové zářivky. Fe byla menší alianční korveta, skoro se ani nedala považovat za válečnou loď, a rozhodně se nehodila k činnosti přímo na frontě. Na druhou stranu, takových lodí bylo málo. Tohle byla fatální situace. Fe neměla šanci se z ní dostat a my všichni to věděli.

Na lékařskou palubu jsme se dostali právě ve chvíli, kdy na loď pronikli první nepřátelé. Ozvalo se tlumené zadunění vibrující celým trupem Santa Fe a pak se palubou, vlastně celou zatracenou lodí, prohnala tlaková vlna.

„Používají demoliční nálože,“ řekla jsem. „Zdá se, že to přišlo od můstku.“

„Myslíte, že je Carminová v pořádku?“ zeptala se Lopezová.

„Nevím,“ odpověděla jsem. „Jdeme dál.“

Následoval řízený pokles tlaku. Všude kolem nás, v různých subkajutách, které lemovaly hlavní chodbu Santa Fe, se začaly zavírat tlakové přepážky. Alespoň že tohle stále fungovalo. Buď to bylo kvůli tomu, že je ovládal nějaký podprogram umělé inteligence, který Riggs nenaboural, nebo si možná Direktorát dával pozor, aby neztratil atmosféru. Pokud to byl ten druhý případ, pak motivem nebyla humanita ani slitování. Spíš chtěli živé zajatce.

Lékařská paluba se topila v rudém světle. Simulační nádrže byly prázdné a bez energie. V současném stavu jen neužitečné kusy kovu a plastu. Ovládací konzole, kterou používala Zero, byla také mrtvá – monitory, na kterých za normálních okolností sledovala data o misi, prázdné.

„Dál, dál,“ hnal Novak Lopezovou a Fenga do místnosti.

„Zajistěte ty dveře,“ zařvala jsem.

Rus udělal, co jsem mu přikázala. Bezpečnostní dveře se zavřely. Šlo o šest palců zesílené plastoceli, ale přesto jsem se necítila o nic bezpečněji.

Odpadlíkova hibernační kapsle byla stále pod napětím, i když se informační panel plnil chybovými zprávami a kódy. Nebyl čas řešit, co které znamenají. Prostě jsem zabušila pěstí na překryt z tvrzeného skla.

„Vstávej, Odpadlíku.“

Odpadlická forma ve skleněné kapsli byla jako stažený brouk. Šest dlouhých nohou, všechny zakončené nechutnými spáry, válcovité tělo pokryté šupinatou kůží. Odpadlík dodával nový význam slovu ošklivý. Jasně, xen nebyl o nic víc a nejspíš ani o nic míň atraktivní než zbytek jeho druhu, ale s tímhle rybákem jsme museli sloužit. Měl zavřené oči a hlavu opřenou o stranu kapsle. Přímo do jeho hrudi byla voperovaná schránka, díky které mluvil. Odpadlík byl výtvorem doktora Clause Skinnera, jinak zvaného Řezník. Doktora zabila Černá spirála na stanici North Star.

„Slyšíš mě, Odpadlíku?“ zeptala jsem se. Rostl ve mně vztek. „Vzbuď se!“

Odpadlík náhle otevřel oči a pohnul se.

„Jenkinsová-ostatní,“ pronesl pomocí konzole. „Jsme v hibernaci. Naše zranění se ještě nezhojila–“

„No tak hojení bude muset počkat. Máme fakt průser, Odpadlíku.“

„Neznáme ‚průser‘.“

„Jakože ‚jsme pěkně v prdeli‘,“ houkla Lopezová.

Tasila pistoli – zbraň, kterou jí dal její bratr a která nás zachránila na stanici North Star – zamířila na dveře a chystala se pálit na útočníky.

Trupem lodi zaduněla další exploze, tentokrát o něco blíž. Teplota vzduchu okamžitě poklesla a ucítila jsem pach spáleniny. V uších mi praskalo kvůli změně tlaku. Selhávající systémy podpory života se vše snažily kompenzovat.

„Cítils to, že?“ zeptala jsem se.

Odpadlík si netečně protáhl končetiny. „Cítili jsme to.“

„Je toho hodně, co jsem ti měla říct,“ oznámila jsem. „Já… nevím, kolik toho víš o světě mimo stanici North Star, ani co tě naučil doktor Skinner, ale musíš vědět, že naše situace je kritická. Útočí na nás Direktorát. Budou nás – i tebe – chtít získat jako zajatce.“

„Co je ‚Direktorát‘.“

„Není čas na vysvětlování. Zatím ti stačí vědět, že Direktorát jsou ti zlí a jsou to nepřátelé Aliance. Budou chtít zjistit, co víš. Nesmíš se s nimi spolčit, rozumíš?“

Xen se v nádrži zavlnil. „Nepřátelství ostatních lidí nás nezajímá,“ řekl.

„Nechci, aby sis vybíral strany,“ mluvila jsem teď rychleji. „Jen ti říkám, že tihle chlapi jsou drsní. Pokud ses ode mě něco naučil, tak poslouchej tohle: dělej, co ti řeknu, a neodpovídej na jejich otázky.“

Odpadlík nad tím chvíli přemýšlel a já si všimla, jak těžce zraněný je. Tělo měl pokryté hlubokými ranami. Krunýř posetý zásahy. Zero nebyla medik, a i když se snažila ze všech sil, léčení potřebovalo čas. Odpadlík nebyl bojeschopný.

„Rozumíme,“ odpověděl nakonec.

„Jsou tady!“ oznámil Feng.

Boční stěna lékařské paluby byla průhledná a poskytovala výhled do hlavní chodby Santa Fe. Ta se teď hemžila mohutnými postavami. Vojáky v bojových oblecích určených pro pohyb ve vakuu, lesklých a černých s uzavřenými obličejovými štíty a tryskami na zádech. Doprovázela je armáda poloautonomních prolamovacích pavouků. Každý z nich byl velký jako já. Mechanický roj se pohyboval jak po podlaze, tak po stěnách. Neměl problém udržet se na jakémkoli povrchu.

Jeden pavouk se zarazil do přepážky vedoucí na lékařskou palubu a explodoval. Dveře okamžitě povolily. Vzduchem proletěly žhavé střepiny.

Lopezová zahájila palbu. Ne, že by její odpor byl úplně účinný. Nejbližší direktorátní voják dostal zásah do hrudi. Těžká zbroj ho ovšem pohodlně ochránila a voják dírou v přepážce hodil granát.

„Pozor, granát!“

Omračující granát explodoval. Místnost zalilo bílé světlo a hluk.

Co nejrychleji jsem se odvalila vlevo, ale exploze mě stejně zasáhla. Do víček se mi vypálil obraz okolí.

Explodoval další pavouk a zvětšil otvor.

Na lékařské palubě propukl chaos. Vyvalili se na ni direktorátní vojáci ve zbrojích. Všichni měli šokové pušky – očividně nás nechtěli zabít. Ne, přišli nás zajmout. Svoji misi prováděli s dokonalou precizností, pracovali jako jeden muž, jako kdyby měli jedinou společnou mysl. Věděla jsem, že to jsou direktorátní speciální jednotky. Jednotka se zřejmě zrodila v jednu chvíli – jako produkt pokročilého čínsko-korejského genetického výzkumu. Nezastaví se, neodpočinou si, dokud nesplní úkol. Jakou šanci jsme měli?

Lopezová ječela, jeden z pavoučích robotů se totiž dostal k ní a přitiskl ji k palubě. Feng kolem sebe mlátil rukama a kopal nohama, bušil do obrněných těl. Novak sekal improvizovaným nožem, ale proti nepřátelské výstroji neměl šanci. Direktorátní vojáci už se zmocnili Zero – jeden z nich ji v bezvědomí táhl z lékařské paluby.

Skrz rudou mlhu jsem viděla, jak je dostávají jednoho po druhém.

Moji jednotku. Mé lidi. Jenkinsovic dingy.

Další vojáci se shromáždili kolem Odpadlíkovy nádrže.

„Pamatuj, co jsem ti říkala, Odpadlíku!“ vykřikla jsem.

Všimla jsem si záblesku v xenových očích. Snad porozumění, naše mysli se shodly. Představoval Odpadlík lék na virus šířící se Maelstromem? Pokud ano, pak nesměl padnout do direktorátních rukou. Tuhle informaci jsme sdíleli beze slov.

Jeden z nepřátel se prodral dopředu. Zíral na mě skrz rudé brýle. Hrudní plát měl posetý insigniemi – direktorátní odznak, vlajka Sjednocené Koreje a symbol taijitu. Navíc měl na pancíři neúhledně napsaná slova v obecné řeči, jako by je naškrábalo nějaké dítě: ZABIJÁK DUPLIKANTŮ.

„Naser si!“ zařvala jsem.

Chopila jsem se vojákovy helmy a zatáhla za připevněný obličejový segment. Se zasyčením vyprchávající atmosféry se uvolnil. Omráčil mě pohled na tvář, která na mě zírala. Poznávala jsem ji.

„Fengu?“

Ne, nebyl to tak docela Feng. Tahle verze byla jiná. Pokud byl Feng Vzor I, tak tenhle parchant byl Vzor X: starší, boji ošlehaný, zkušený. Volba vojáků pro tuhle misi určitě nebyla náhodná, každopádně na mě měla odzbrojující účinek.

Jedna strana vojákova obličeje byla pokrytá složitým ohnivým tetováním. Když se ušklíbl, tetování jakoby ožilo. Praštil mě pažbou šokové pušky přímo do hlavy. Zásah šel na spánek a mně v lebce explodovala neskutečná bolest.

Všimla jsem si dalšího vojáka, tenhle měl také sundaný obličejový segment. Třetí verze Fenga, tentokrát se složitým tetováním sněhové vločky.

Oheň a Led. Dvojčata.

Klopýtla jsem o několik kroků zpátky. Fotka od Carminové mi vypadla z ruky. Vrhla jsem se po ní. Odpadlík se konečně probral a končetinami bušil do vnitřní strany kapsle. Málo a pozdě. Naloďovací tým poutal ostatní Dingy kolem mě.

„Cíle zadrženy,“ ohlásil Led obecnou řečí. Jeho elektronický hlas zněl ploše a prázdně, naprosto neodpovídal vzteku, který se mu zračil v obličeji. Přikývl. „Máme je.“

Oheň do mě mezitím bušil a bušil, až jsem nakonec upadla do bezvědomí.

Tak tohle byl konec.

KAPITOLA DRUHÁ

TĚLO SI PAMATUJE

O šest dní později

Svítila na mě lampa o výkonu malého reflektoru. Zářila tak jasně, že mě skoro oslepovala – všechno ostatní v místnosti jsem viděla jen jako černé obrysy. Jinou možnost, než se koukat přímo do světla, jsem v podstatě neměla. Po obou stranách hlavy jsem totiž měla kovové vzpěry, které mi bránily v pohybu.

„Je vzhůru?“ ozval se úsečný mužský hlas.

Snažila jsem se rozeznat mluvčího, ale neviděla jsem víc než siluetu.

„Ano,“ zazněla odpověď. „Její životní funkce se stabilizovaly.“

„Dobře.“

„Je fascinující, vážený komandére. Skutečně fascinující.“

To byl stín číslo dva. Zněl jako žena, prudce oddechovala. Možná nadšením?

Zavrtěla jsem se na stole. Byl z nerezové oceli a nepříjemně mě studil do zad. Svorky měly malou vůli, takže jsem mohla sklonit hlavu. Viděla jsem na své tělo – pahorky poprsí, nedotčenou kůži končetin. Dlouho taková nezůstane, pomyslela jsem si.

Co ale bylo důležitější, zahlédla jsem i část okolního prostředí. Oči se rychle přizpůsobily a já viděla, že zbytek místnosti je neupravený, opotřebovaný. Lékařské vybavení se válelo všude kolem, kachličkované stěny byly špinavé, jako by je nikdo nikdy nečistil. Pokrývala je špinavá vrstva zaschlé krve, dalších tělesných tekutin a prachu. Naprosto nesterilní prostředí. Rozhodně nešlo o místo, kde by chtěl být člověk nahý, to bylo jasné.

Mučírna. Přesně tam jsem se teď nacházela.

Pocit zranitelnosti byl nesnesitelný. Pokusila jsem se pohnout o něco víc a uvědomila jsem si, že mám ruce i nohy roztažené do stran a připoutané. Jako motýl připravený k pitvě. Snažila jsem se bojovat s polem, které mě drželo na místě, ale bylo to úplně zbytečné. I samotné dýchání mi dělalo problémy. Byla jsem na gravitační desce a pole, které emitovala, bylo stejně pevné jako jakákoli fyzická pouta.

Jsem v prdeli, usoudila jsem. Naprosto a totálně v prdeli.

Ráda bych si myslela, že v podobné roztažené pozici skončím jedině, pokud s tím budu souhlasit, očividně to tak ale nebylo. Neměla jsem ani dost energie, abych k tomu řekla něco vtipného. Navíc na tom vtipného nebylo nic. Vůbec nic.

„Slyší mě?“

„Myslím, že ano,“ odpověděla žena.

„Odpověz, vězeňkyně.“

„Možná potřebuje trochu motivace.“

Postavy se přesunuly k okraji stolu. Chvíli jsem je viděla jasněji, chvíli nezřetelně. Jedna nesla nějakou sondu, jejíž hrot jasně jiskřil. Sliboval tak bolest, na kterou jsem nechtěla ani pomyslet.

„Jsem vzhůru,“ podařilo se mi říct. Na gravitační desce se sice mluvilo obtížně, nebylo to ale nemožné. „Jsem, kurva, vzhůru, jasný?“

„Dobře,“ pronesl muž. „To je moc dobře.“

Nevysoký, asijské rysy. Ze Sjednocené Koreje.

Kwan. Tohle byl komandér Kwan Ryong-ho. Poznala jsem ho, to on předtím mluvil při komunikaci se Santa Fe. Teď, když si mé oči trochu přivykly na světlo, začínala jsem vnímat detaily svých věznitelů. Kwan už měl střední věk za sebou, částečný omlazovací režim ten dojem ale kazil. Kolem očí se mu stále objevovaly vrásky a novým vlasům, které mu měly vyrašit na bledém temeni, se taky zvlášť nedařilo.

„Vítej v mém světě,“ zavrčel Kwan. Slova pronášel precizní, plynnou obecnou řečí. Kwanovy vysoké lícní kosti byly lemované modrým světlem, vydávaným podkožními obvody, které vypadaly ozdobně, ale zároveň mu umožňovaly přímou komunikaci s ostatními. „Jsi můj zajatec.“

Držel se mimo světelný kužel lampy a měl přitom ruce složené za zády. Nepřestával se pohybovat, z jeho těla doslova vyzařovala netrpělivost. Měl na sobě černou uniformu důstojníka Asijského direktorátu – předpisové kalhoty doplněné košilí sepnutou až ke krku. Nebyl sice vyloženě tlustý, ale stejně neměl vojenskou postavu. Byl menší než já, nebo mi to tak alespoň připadalo, a nepůsobil jako fyzická hrozba. Pokud ale byly informace od Zero správné, pak fyzické ohrožení nebyl ten hlavní problém…

„Moje kolegyně je vrchní chirurg, major Li-na Tangová,“ pronesl Kwan. Druhá postava, žena, se lehce uklonila. „Chirurgyně rozumí tvému druhu a také provede tento výslech.“

„Bude mi potěšením, vážený komandére.“

Kwan pokračoval. „Budeš odpovídat na mé otázky, vězeňkyně. Je to jasné?“

Neměla jsem jinou možnost než tam jen tak ležet, ale to ještě neznamenalo, že se mi to musí líbit. „Naser si,“ odpověděla jsem.

„Má odvahu, to se musí nechat,“ pronesla major Tangová.

Když se nade mnou sklonila, osvětlila lampa i její tvář a já si ji tak mohla lépe prohlédnout. Major Tangová na sobě měla roušku těsně obepínající ostrou bradu a byla mladší než Kwan, i když jsem nedokázala určit o kolik. Shrnula si z čela jasně blond vlasy – které se vůbec nehodily k jejím asijským rysům – a připravila si průhledový medizor. Mnohačočkový aparát cvakal a pootáčel se, jak se automaticky zaostřoval na mé nahé tělo.

„My jsme z Asijského direktorátu,“ pronesla Tangová, „a ty jsi v hvězdné soustavě Joseon-696, na planetě Jiog. Jedná se o suverénní kolonii Sjednocené Koreje.“ Odmlčela se. „Podle nařízení Rady číslo 988 máme povolení – vlastně máme povinnost – vyšetřit jakékoli potenciální ohrožení národní bezpečnosti. Vezmi na vědomí, vězeňkyně, že vážený komandér má pravomoc popravit kohokoli, kdo bez oprávnění pronikne na direktorátní území.“

Sice jsem to dávno věděla, ale zdálo se, že Tangová považuje za čest, když mě o tom může informovat. Očividně to byla skrz naskrz patriotka. Věděla jsem, že se odsud nedostanu živá, ať už mi tihle lidé budou tvrdit cokoli.

„Vezmeme to tedy od začátku,“ pronesla Tangová. „Proč tě sem poslali?“

„Ode mě se nedozvíš ani hovno,“ odpověděla jsem.

„Jaký je tvůj úkol?“ zeptal se Kwan.

To byla dobrá otázka. Cílem naší mise byla loď Evropské konfederace Hannover. Poslali nás do Maelstromu, do Víru, abychom tuhle kosmickou loď našli, nebo alespoň pátrali po přeživších. Žádní nebyli, ale našli jsme černou skříňku Hannoveru. Všechno bylo v pohodě, až na to, že o černou skříňku a všechna data z ní jsme přišli…

„Poslali tě sem, abys mě zabila?“ zeptal se Kwan.

„Její mlčení je taky odpověď,“ pronesla Tangová, když jsem neodpověděla.

„Je to přesně, jak jsem si myslel,“ prohlásil Kwan. Nedůvěra z něj přímo odkapávala. „Aliance by ráda zničila Direktorát jednou pro vždy. A já jsem snadný cíl.“

Tangová nadšeně přikyvovala, očividně ji ta myšlenka zaujala. „Ano, vážený komandére. Je to zabiják. Její loď byla plná vojenských technologií.“

„Uvědom si, vězeňkyně,“ pokračoval Kwan a nevšímal si přitom Tangové, „že se odpovědi stejně dozvím. Máme přístup k hlavnímu počítači tvojí lodi. Bude to chtít čas, to je jasné, ale nakonec zjistíme, jaká byla tvoje mise.“

Tak to mě nepotřebuješ, pomyslela jsem si.

Kwan můj názor nepotvrdil. „Ale bylo by pro tebe snazší, vězeňkyně, kdybys mluvila. Kdo tě sem poslal? Byl to senátor?“

Mohl tím myslet jedině senátora Lopeze – otce vojína Gabrielly Lopezové. Jeho politické ambice stát se generálním tajemníkem Aliance byly očividně známé úplně všem, nezávisle na tom, v jaké části vesmíru jsem se právě nacházela.

„Je nám známo, že jeho dcera byla ve tvé jednotce,“ dodala Tangová.

Věděla jsem, že nebylo zrovna pravděpodobné, aby si toho Direktorát nevšiml. Sice jsem se snažila ovládnout, ale Kwan si musel všimnout reakce, kterou ve mně vyvolala poznámka Tangové.

„Prohledali jsme tvoji loď,“ pronesl Kwan. „Nedělej si iluze, že bychom nenašli veškeré důležité materiály. Vše bude důkladně prověřeno. Její volací znak je ‚Senátorka‘. Proč?“

Lopezová byla pro Direktorát skutečně nečekanou výhrou. Mohli ji použít při vyjednávání s Aliancí a v boji proti stoupající politické hvězdě. Senátora Lopeze jsem v lásce neměla, to určitě ne, ale fakt, že Direktorát zajal jeho dceru, mohl být problém pro celou Alianci.

Zatnula jsem zuby a upřela pohled ke stropu.

„Předpokládám, že by se rád chlubil tím, že právě on Alianci přinesl na podnose hlavu komandéra Kwana Ryong-hoa,“ napadlo Tangovou. „Direktorát by tak nevratně padl.“

„Což je přesně důvod, proč se nikdy nedostanete na svobodu,“ řekl Kwan a prohlížel si přitom nehty na ruce. „Je pod drogami?“ zeptal se Tangové.

Tangová lehce pokrčila rameny. „Ano. Přesné dávkování je obtížné – vzhledem k jejímu stavu – ale mělo by to být dostatečné, abychom ji udrželi pod kontrolou.“

„Nepřestáváš ohromovat, vážená chirurgyně,“ zamumlal Kwan.

„Děkuji za vaši chválu.“

Tangová na sobě měla lékařský plášť, který kdysi býval bílý. Teď na něm ale byly červené a hnědé fleky – Tangová na ně nejspíš byla hrdá víc než na direktorátní vyznamenání, která zdobila její klopu.

„Nechte si to do soukromí,“ zavrčela jsem.

„Takže budeš mluvit?“ odpověděl Kwan. „Tak tedy začneme,“ pokračoval, očividně se chtěl pohnout z místa. „Proč jsi tady? Pokud tě sem neposlali, abys mě zabila, jaký je tvůj úkol?“

„Jmenuji se Keira Jenkinsová,“ začala jsem nadrilovanou hlášku. „Poručík. Sloužím v Programu duplikantích operací armády Aliance. Mé pořadové číslo je 967253.“

„Jaký je tvůj úkol?“ zopakoval Kwan. „Proč jsi v direktorátním vesmíru?“

Během pátrání po Hannoveru jsme zjistili, že jsou Krellové nakažení morem. Nákaza se šířila Maelstromem jako lesní požár a napadena byla mnohá Společenství. Souhlasili jsme, že Krellům pomůžeme v pátrání po léku a já navázala kontakt s navigační formou – pokročilejším rybákem schopným mluvit za celé hejno. Tohle náhodné spojenectví rozbila Černá spirála, když zaútočila na krellskou archu. Viděla jsem vůdce Spirály, známého pod krycím jménem Náčelník, jak vyhodil nějakou plechovku a předpokládala jsem, že právě Spirála je zodpovědná za šíření viru.

„Jsi agentka?“ zeptala se Tangová. „Možná jsi měla hledat státní tajemství? Krást informace a posílat je svým pánům na Centrálních světech?“

Komandér Kwan zkusil jiný přístup. „Tvoji soudruzi už promluvili,“ přesvědčoval mě. „Ale chci to slyšet od tebe, od velitele mise. Ber to jako příležitost. Když promluvíš, dávám ti své slovo, že to pro tvé podřízené bude snazší.“

„Jmenuji se Keira Jenkinsová…“ odpověděla jsem.

Koutkem oka jsem zahlédla dvě další postavy, stály u něčeho, co zřejmě byl průchod do mučírny. Obě byly ozbrojené. Držely AUG-30 PDW* – křížem přes masivní hruď. Byla to dvojčata: Oheň a Led. Jejich přítomnost byla děsivá, jako z jiného světa. Jejich podivné brýle odrážely světlo směrem ke mně. Z bezpečné vzdálenosti na mě také dohlížel otlučený lékařský dron – ten nahrával postup k dalšímu vysílání ve zprávách na zbývajících direktorátních kanálech. Podobné záznamy totiž měly pro propagandistické oddělení cenu zlata.

„Poručík. Sloužím v Programu duplikantích operací armády Aliance…“

Tangová postávala v čele stolu. Její brýle odrážely světlo a blikotaly při nahrávání a současně analýze všeho, co jsem dělala a říkala.

„Mám ji pro vás přimět mluvit, vážený komandére?“ zeptala se Tangová. Její obecná řeč byla afektovaná, až příliš formální. Oči měla jako dvě temné studny. Vzrušení z ní doslova vyzařovalo. „Mohla bych, pomocí aplikace určitých drog, povzbudit její poddajnost…“

„Zatím ne,“ zavrtěl hlavou Kwan. „Zlomí se. Ví, co je pro ni nejlepší.“ Když se utvrdil v tom, že tu stále má nejvyšší autoritu, začal Kwan znovu. „Dám ti ještě jednu šanci. Začneme tvým zajetím. Řekni mi, jak ses sem vlastně dostala. Jak jsme našli tvoji loď bezmocně plující vesmírem.“

„Ovládaným vesmírem,“ dodala Tangová. „Suverénním vesmírem.“

„Direktorátním vesmírem,“ uzavřel to Kwan s pokývnutím hlavy.

Soustředila jsem se na světla nad hlavou. „Mám hodnost poručíka.“

„Na tvojí lodi bylo pět simulačních nádrží,“ zavrčel tiše Kwan. „A přesto jsme získali pouze čtyři operátory. Známe vaše volací znaky, přezdívky, máme o vás informace. Víme, že pátá nádrž byla používána vojákem jménem Daneb Riggs.“

Kwan přimhouřil oči. Na něco kápnul a dobře to věděl. Snažila jsem se ovládat podvědomou reakci na směr výslechu, ale nebylo to snadné. Medizor Tangové zaklapal a zapípal, protože zaregistroval změnu v mých biorytmech.

„Kde je pátý voják?“ zeptal se Kwan. „Padl?“

„Nebo už infiltroval naše zařízení?“ zkusila to Tangová.

K Riggsovi jsem nemusela být loajální. Teď už ne. Zradil mě, zradil nás všechny… Kwan a Tangová stáli a čekali na moji odpověď.

Samozřejmě jsem jim ale nic neřekla. Nehodlala jsem Direktorátu poskytnout to uspokojení, že bych jim potvrdila byť jediný detail. Vrátila jsem se do svého útočiště.

„Jmenuji se Keira Jenkinsová. Poručík. Sloužím v Programu duplikantích operací armády Aliance. Mé pořadové číslo je 967253.“

Komandér Kwan si povzdechl. Začala jsem mít dojem, že je to člověk, který je zvyklý okamžitě dostat to, o co si řekne. Pokud to tak bylo, tak nehrozilo, že by se z nás v nejbližší době stali přátelé.

„Prosím, přestaň s touhle ubohou hrou,“ pronesl Kwan. Znovu si povzdechl a dal tak najevo své podráždění. „Jako operativec alianční armády jsi nepřítel státu. Nepřítel Asijského direktorátu.“

Jakého Direktorátu? chtělo se mi ječet. Vždyť vy už tu nemáte co dělat. Direktorát skončil.

Tangová podlézavě pokývala hlavou. „Víme, kdo jsi. Bývalá členka Lazarovy legie. Sloužila jsi pod teroristou známým jako podplukovník Conrad Harris.“

Tak tímhle už mě rozhodila, nedokázala jsem se ovládnout a odpověděla jsem.

„Taková už nejsem,“ vyhrkla jsem a můj hlas nabíral na síle. „Teď už nejsem nikdo.“

Kwan se usmál, byl to krutý, ale poněkud unavený výraz. „Jsi aktivem Asijského direktorátu, a proto budeš odpovídat na mé otázky. Proč byla na tvojí lodi krellská biologická forma?“

Odpadlíkova minulost byla výjimečná. Direktorát ho očividně dostal. Nejspíš ho už mučili stejně, jako mučili mě.

„Co víš o viru šířícím se Maelstromem?“ navázal Kwan. „Řekni nám, proč Krellové evakuují své domovské světy.“

Tohle pro mě byla nová informace, ale bylo mi jasné, že jde o součást jejich výslechových technik. Nejspíš mi poskytovali útržky informací, protože jsem odsud neměla odejít živá. Čas se táhl a Tangová s Kwanem čekali na moji reakci.

A já nakonec odpověděla.

„Jmenuji se Keira Jenkinsová. Poručík…“

Komandér Kwan se naježil. Zdálo se, jako by se nafukoval, čelisti měl zatnuté a mluvil jakoby do vzduchu. Ne přímo ke mně. Nasadil klasicky tichý, ale velitelský tón.

„Říká se, že duplikantí operátory vybírají podle jejich rezistence vůči bolesti,“ pronesl. „Je to pravda?“

„Sloužím v Programu duplikantích operací armády Aliance…“

Kwan kývl hlavou, jen jedinkrát, a Tangová se ke mně obrátila zády. Za ní čekal nachystaný vozík se slušnou sbírkou nástrojů, ze které by měl radost jakýkoli sadista. Všechny se v osvětlení místnosti kovově leskly. Tangová si vybrala laserový skalpel a aktivovala čepel. Jasný záblesk s sebou přinesl i bezděčný příval vzpomínek. Každý sval mého těla protestoval. Tangová viděla moji reakci a zvědavě nakrčila obočí.

„Tělo si pamatuje, co se mysl snaží zapomenout,“ poznamenala. „To je na tom nejzajímavější.“

„Máme způsoby, jak vytáhnout tvé vzpomínky,“ pronesl Kwan. „Například kompletní stažení neurálního obrazu – to by nám umožnilo neomezený přístup k obsahu tvojí hlavy. Je to bolestivý proces.“

„Mučivě bolestivý,“ podporovala ho Tangová.

Věděla jsem, že volba slov – „k obsahu tvojí hlavy“ – nebyla náhodná. Věta byla pronesena se zcela zřetelnou výhružkou. Od jakékoli jiné organizace v lidmi osídleném vesmíru bych to považovala za obyčejné blafování. Ale Direktorát byl – nebo alespoň kdysi býval – mistrem této technologie. Jeho vojáci připravovali vězně o myšlenky i kůži déle, než jsem já sloužila v armádě. Při vyprávění o tom, čeho všeho byly tyhle zrůdy schopné, tuhla krev v žilách i ostříleným veteránům…

„Ten proces je zaručeně fatální,“ pronesl Kwan a vychutnával si nadšení Tangové, „ale výsledky nejsou vždy spolehlivé. Pro všechny zúčastněné by proto bylo lepší, kdybys nám řekla, co chceme vědět.“

Dron, létající nad našimi hlavami, nás nepřestával sledovat. Jeho rudé oko hrozivě pomrkávalo.

„Jmenuji se Keira Jenkinsová…“

„Dobrá tedy,“ vydechl Kwan. Když vydával rozkaz, ani se nepodíval mým směrem. „Rozeber ji.“

„Samozřejmě, vážený komandére.“

Upravila si medizor na obličeji tak, aby jí chránil oči před intenzivním světlem laserového skalpelu.

Tangová se pletla. Moje mysl si tu bolest dobře pamatovala. Začala jsem ječet. Vřískot se odrážel od stěn mučírny, rezonoval mi lebkou.

Jak už jsem řekla, byla jsem v prdeli. Naprosto a totálně v prdeli.

Nic z toho samozřejmě nebylo skutečné.

Byla jsem v duplikantovi. Mé skutečné tělo bylo v simulační nádrži v nějaké jiné části věznice. Když naši věznitelé objevili tuhle technologii na palubě Santa Fe, netrvalo jim dlouho, než přišli na to, jak ji využívat. Zmocnili se duplikantů z lodního skladiště a teď je začali používat způsobem, kterým se rozhodně používat neměli.

Major chirurgyně odvedla svoji práci, a i když byl duplikant řemeslně dovedený téměř k dokonalosti, nevydržel dlouho. Direktorát se v mučení vyznal a Tangová měla očividně spoustu zkušeností – věděla, kde odřezávat maso, které svaly přetnout a které kosti zlomit. Ve skutečném těle má člověk práh bolesti. Jakmile ho překročí, upadne do šoku. Skutečné tělo snese jen určitou míru poškození. Duplikanti ale podobnou pojistku nemají. Tangová na duplikantovi řádila dál a dál, až z něj nakonec nic moc nezbylo. Dokonce i kdybych v tu chvíli chtěla promluvit, pochybovala jsem, že bych něčeho takového byla schopná.

Nakonec jsem se stáhla, ale tím to neskončilo. Když Tangová oddělala první tělo, začali jsme znovu.

A znovu.

A znovu.

Ztratila jsem pojem o tom, kolika přenosy a staženími jsem prošla. Pořád jsem nemluvila.

Nakonec to zarazil Kwan.

„Pro dnešek to stačilo,“ řekl a uhladil si uniformu. Setřel si nějaké neviditelné smítko z klopy. „Možná, že když naše vězeňkyně bude mít čas se zamyslet, nakonec se rozhodne správně.“

Věděla jsem, že to není konec, ale pro dnešek to bylo vše.

Za daných okolností se to určitě dalo považovat za drobné vítězství.

* PDW – Personal Defence Weapon – Osobní obranná zbraň

KAPITOLA TŘETÍ

ŘEMESLNÁ DOKONALOST

Oheň a Led se objevili před mojí simulační nádrží a vytáhli mě ven. Vodivý gel nutný k fungování nádrže měl nechutně zelenou barvu, vznášelo se v něm množství nečistot a když mě táhli ven, rozlil se po podlaze i botách čekajících vojáků.

Nebyla jsem už v mučírně, ale tahle místnost nebyla o nic lepší než ta předchozí. Stejně jako na celé Jiog i tady vládla špína, prázdno a beznaděj. Tangová stála v bezpečné vzdálenosti od nádrže – u stěny místnosti.

„Podržte ji,“ pronesla a sjížděla záznam dat z tabletu. „Potřebuju informace.“

Oheň mě chytil za jednu ruku, Led za druhou.

„Vstaň,“ zavrčel Oheň. „Hned.“

Můj odpor byl jen symbolický, věděla jsem, že nemá smysl se jakkoli snažit. Oba byli v kompletních černých krunýřích a moje pěsti se od nich jen odrážely. Direktorátní klony jako by nikdy nesvlékaly obleky, ale hlavy měly vždy bez helem. Předpokládala jsem, že je to záměr – způsob, jak mě rozhodit – protože oba vojáci vypadali přesně jako Feng. Možná se dokonce narodili ve stejné klonovací líhni? Tmavé vlasy měli ostříhané těsně u zjizvených hlav, tváře pokryté prototaoistickými tetováními. Oheň na pravé straně obličeje, Led na levé. Jinak vypadali naprosto stejně – stejné tupé rysy, široké nosy, ploché obličeje. Dokonce to vypadalo, jako by na stejných místech měli i jizvy.

Led mě vzal za rameno. „Nehýbat.“

Oba mluvili dokonalou obecnou řečí. Nejspíš jim ji nahráli už při narození.

„Jste parchanti,“ odplivla jsem si.

„Už to tu máme zase?“ zeptala se Tangová. „Tvoji soudruzi tolik problémů nedělali.“

Rozpřáhla ruce. Bolavýma očima jsem viděla ostatní simulační nádrže kolem místnosti. Byly teď prázdné, ale podle louží tekutiny na podlaze jsem poznala, že je nedávno používali. Každý Dingo, s výjimkou Zero, se mohl přenést do duplikanta. Nepochybovala jsem, že všichni prošli mučením i výslechem v soukromém pekle.

Led od pasu vytasil šokový obušek. Půlmetrová tyč zapraskala modrým světlem a naplnila vzduch pachem ozónu. Což bylo mnohem příjemnější než hutný pach výkalů, který se vznášel kolem.

Direktorátní medička mě zkontrolovala nějakým čtecím zařízením. Tohle tělo – moje skutečné tělo – bylo pořád v jednom kuse, ale jen tak tak. Byla jsem nahá, odkapávala ze mě vodivá tekutina a pod ní bylo vidět kůži pokrytou modřinami, odřeninami a spáleninami. Když jsem se podívala na své nohy, uvědomila jsem si, o kolik jsem tady zhubla. Byli jsme tu hrubým odhadem asi šest dní, ale v direktorátním zajetí to byla velice dlouhá doba. Těžce na mě doléhala podvýživa. Rychle jsem ztrácela svalovou hmotu. Tetování zachycující moji minulou i současnou vojenskou službu přestávala být vidět, protože je pokrývala nemytá špína.

Pak se medička znovu objevila a přinesla složenou vězeňskou uniformu. Led ji převzal a já se pod nátlakem převlékla. Uniforma byla z hrubých vláken, nebyla nijak pohodlná a neměla ani žádné označení, ani identifikaci. Vzápětí ji doplnila pouta kolem zápěstí a kotníků.

Tangová promluvila: „Chci vidět, jestli…“ ale pak zmlkla.

Všude kolem nás se ozývalo dunění. Stěny vězení se zatřásly. Oči Tangové zaletěly ke stropu, jako by něco očekávala. Oheň a Led ztuhli na místě. Cítila jsem vibrace skrz podrážky bot, bylo to tak silné, až ze stropu padal prach. Jeho chuchvalce vířily kolem odhalených žárovek.

„Co se to děje?“ zeptala jsem se.

„Nic,“ odpověděl Oheň. „To přejde.“

„Dostaňte ji odsud,“ vyhrkla náhle Tangová. „Vezměte ji do díry.“

„Ano, majore.“

Než jsem stačila položit další otázky – ne, že by na ně někdo odpovídal – odtáhli mě z místnosti.

Vězeňský komplex na Jiog byl rozsáhlou spletí lávek, schodišť a místností. Stěny tohohle bloku lemovaly stovky jednotlivých cel. V každé byl vězeň držený za staromódní mříží. Hlavní blok se táhl v podstatě do nedohledna – v dálce jsem viděla neurčité stíny. Nedokázala jsem odhadnout, kolik vězňů tu drží, ale hádala jsem, že to mohly být tisíce. Hluk tolika zadržených na jednom místě byl ohlušující – rachot kovu narážejícího na dveře cely, křik, jekot a nadávky. Špinavé ruce, které kvůli hladu připomínaly spíš hubené spáry, se po nás natahovaly, když jsme kolem nich procházeli. Většina vězňů byli muži a ženy sloužící Alianci. Někteří na sobě měli vojenské uniformy, jiní vězeňské oblečení, další zase jen rozedrané hadry. Dělalo se mi z toho špatně.

Naděje byla pro tyhle vězně stejně cizí jako Krellové. Kwan a jeho lidé tohle místo dokonale zajistili – každá pojistka byla ještě jednou jištěná. Všude byli ozbrojení strážní, jak nade mnou, tak pode mnou, oblečení v taktických vestách, vyzbrojení šokovými obušky a brokovnicemi. Stěny lemovaly propagandistické plakáty opakující mantru VAŽ SI, POSLOUCHEJ, SLUŽ v obecné řeči. Okraje komplexu kontrolovala chodící strážní stanoviště zvaná Tuláci. Dvounohé stroje pročesávaly všechny lávky i patra pomocí světlometů a jejich obsluhy nepřestávaly mířit automatickými zbraněmi na řady cel.

Oheň a Led mě táhli hlavní chodbou, prošli jsme kolem pracovních skupin ve špinavých oranžových ochranných oblecích. Netušila jsem, co dělníci na povrchu Jiog ve skutečnosti prováděli, ale zdálo se, že patří k těm silnějším a zdravějším vězňům. Dělníci byli spoutaní v jedné dlouhé řadě a jejich řetězy hlasitě řinčely, jak pochodovali do jiné vězeňské sekce.

„Novaku?“ vykřikla jsem, když jsem si všimla povědomého obličeje. „Jsi to ty?“

Našim věznitelům pravděpodobně došlo, že Leon Novak nemá žádné informace, které by mohl poskytnout – že jako doživotně odsouzeného vězně ho nemá smysl vyslýchat. Jeho obrovská svalnatá postava, obličej pokrytý tetováními gangu a nervové svorky byly nezaměnitelné.

Novak se nezdravě zakřenil, ale to bylo vše. Jako bychom byli jen dvě lodi míjející se za temné noci. Jeho pracovní skupina zmizela dřív, než jsem měla možnost si s ním promluvit. Vypadá v pořádku, pomyslela jsem si. Asi jsem se o tom snažila přesvědčit sama sebe. Věděla jsem, že ze všech Dingů je to právě Novak, kdo má největší šanci se přizpůsobit životu ve vězení. Spousta členů jeho skupiny vypadala, že má podobné tetování gangu jako on, povědomé kérky na obličejích a holých hlavách. Možná tu měl Novak i nějaké přátele.

„Nezastavuj,“ ozval se Led.

„Už jsme skoro doma,“ dodal Oheň.

Došli jsme na křižovatku. Nad jednotlivými směry byly vytištěné korejské znaky – slova, kterým jsem nerozuměla, ale která jsem se naučila poznávat. Samovazba. Dveře se otevřely.

Táhli mě dál chodbou. Skrz bezpečnostní stanoviště a místnost, ve které mě proskenovalo modré světlo. Další strážní s pistolemi u pasu…

„Na to ani nemysli,“ pokáral mě Oheň.

Schytala jsem to šokovým obuškem zezadu přes lýtka. Nehodlala jsem jim dopřát to uspokojení a padnout na zem. Místo toho jsem se k nim obrátila čelem. Oheň i Led se zastavili, čekali a prohlíželi si mě. Vyzývavými pohledy. Oheň měl plně nabitý obušek, sršely z něj jiskry.

„Dej mi záminku,“ řekl.

Uvolnila jsem postoj. „Možná jindy, kluci.“

Zatvářili se skoro zklamaně. Další strážný s hlasitým řachnutím otevřel poklop v podlaze.

„Dovnitř,“ pronesl Led. „Hned.“

Oheň mě vzal za jednu paži, Led za druhou. Pak mě prohodili otvorem a já tvrdě dopadla na podlahu.

„Do prdele s váma oběma,“ zařvala jsem do temnoty.

Poklop nade mnou se uzavřel.

Z dálky jsem zaslechla křik. Zněl jako Fengův.

Opravdu to bylo šest dní, co jsme dorazili na Jiog? Uvědomila jsem si, že není možné to přesně určit. Bez jakéhokoli cyklu střídání dne a noci, podle kterého by se dal měřit uplynulý čas, se můj cirkadiální rytmus stal jen vzdálenou vzpomínkou. Klidně jsme tu mohli být už celé týdny a já bych si to neuvědomila. Dezorientace byla součástí toho všeho – klasická výslechová technika.

Křik nakonec ustal. Já dál seděla na smradlavé, plesnivé podlaze. Stěna za mými zády byla stejně vlhká. Byla mi zima, cítila jsem hlad a vztek. Což nebyla dobrá kombinace.

Všude po těle jsem měla stigmata z mučení. Dokonale rovná naběhlá čára přes rameno. Jizva táhnoucí se od krku až k žaludku. Stopy po řezání na končetinách, na všech hlavních kloubech. Červená, psychosomatická linka, která značila, kde mi Tangová otevřela hrudník, byla obzvlášť dobře viditelná. A taky bolestivá. Žádné z těch zranění nebylo skutečné, ale všechna jsem si pamatovala. Přitáhla jsem si vězeňskou uniformu těsněji ke krku a snažila se zapomenout.

Asijský direktorát ovlivňoval můj život už od nepaměti. Můj otec s ním bojoval během tažení na Deimu. Měl spoustu historek z války, většinou o tom, jak nebezpečný a proradný nepřítel Direktorát je. Kdykoli se našel někdo ochotný poslouchat, otec vyprávěl. Přesto, když jsem byla mladá – když jsem byla ještě puberťačka a žili jsme v San Angeles – cítil k Direktorátu otec určitý respekt. Sice neschvaloval jeho chování, ale jako voják dokázal ocenit výcvik, disciplínu a odhodlání direktorátních jednotek.

To všechno se změnilo, když můj mladší bratr zemřel při výbuchu bomby před nákupákem v Diegu. Pro podobný útok nebylo opodstatnění ani omluvy – když bylo napětí mezi Aliancí a Direktorátem nejsilnější, málokdy se dělo něco omluvitelného – a kvůli tomu to bylo vše ještě horší. Jmenoval se Robin a bylo mu tenkrát třináct let. Jediný syn Theodora Jenkinse padl v konfliktu, který se táhl už celé generace. Direktorát se okamžitě přihlásil k odpovědnosti za špinavou atomovou bombu, která zničila větší část Diega, a tím to skončilo – Robin byl pryč a Teddymu zbyla jen dcera, která mu nedělala zrovna velkou radost.

Po incidentu – máma tomu nikdy neříkala „vražda“ a jako rodina jsme se nakonec uchýlili k neutrální terminologii, která jako by naznačovala, že to vlastně nebyla ničí chyba ani vina – se tátův pohled na Direktorát změnil. Sakra, změnil se celý jeho pohled na život. Byl odtažitý, nevšímal si ostatních, ale zatraceně důkladně kritizoval vše, co jsem udělala.

„Promiň, tati,“ řekla jsem, jen abych slyšela zvuk vlastního hlasu. „Zase jsem tě zklamala. A tentokrát pořádně.“

Můj otec nikdy nechtěl, abych se přidala k Duplikantím operacím. Chtěl děti v armádě, ale chtěl, abychom narukovali do normální vojenské služby. Zkusila jsem to – jen abych mu udělala radost – ale když se objevila příležitost vstoupit do Duplikantích operací, byla bych blázen, kdybych odmítla. Duplikantí operace – prohánět se po galaxiích v těle, které nebylo skutečně vaše – to nebylo nic pro tátu. Nedokázal pochopit, proč jsem se rozhodla přejít z klasické armády a přidat se k Programu. On se samozřejmě nikdy nepřenesl. Nikdy nezažil to, co cítí skutečný operátor, když se dostane do jiné verze sebe sama.

Ale možná měl pravdu, pomyslela jsem si. Kam mě dostaly Duplikantí operace? Do zajetí na direktorátním území.

Ne, že by vysloveně záleželo na tom, kde přesně jsem, ale rozhlédla jsem se po cele. Byla poměrně malá, stěny pokryté špinavými keramickými obkladačkami. Už jsem se je pokusila odloupnout, ale po dlouhých hodinách marné snahy jsem se na to vykašlala. Na stropě se mihotalo vzdálené světlo. Jako bych byla na dně studny.

„Je tu zima, co?“ ozval se hlas z temnoty vedle mě. „Nic, na co bych byl zvyklý, to teda vážně ne.“

Polkla jsem a napřímila se.

„Kdo je tam?“ zeptala jsem se.

„Tau Ceti je od Jiog dost daleko. A na Ceti V je takové vedro, že bys tomu nevěřila. A taky klid. Když jsem vyrůstal, nemuseli jsme si s Direktorátem dělat starosti.“

Ten hlas jsem poznávala. Tohle není možné. Víš, že to není možné. Z temnoty jednoho kouta cely se vynořil stín. Jeho tvář vykreslily paprsky světla od stropu.

„Netvař se tak, Jenkinsová,“ řekl. „Vždyť jsme spolu vycházeli tak dobře.“

Tyčil se nade mnou Daneb Riggs. Měl na sobě uniformu alianční armády, záměrně nepředpisově rozepnutou u krku, aby odhalil své svalnaté tělo. Tmavé vlasy lehce rozcuchané a široké ruce složené na hrudi. Vypadal tak mladě, jak jsem si ho pamatovala – dokonalá replika muže, který nás zradil – který mě zradil – během našeho letu z Maelstromu.

„Zhubla jsi,“ pronesl a nesouhlasně zavrtěl hlavou. „Tohle by sis měla hlídat, jinak zeslábneš.“

Přelila se přese mne vlna vzteku a znechucení. Mírnil ji jedině fakt, že jsem věděla, že tu Riggs ve skutečnosti není – že šlo o výplod mé fantazie. Nedostatek spánku, nedostatek jídla a přemíra mučení dokážou s dívčí myslí podivné věci.

„Ti se na tobě vyřádili,“ řekl a znovu zavrtěl hlavou. „Direktorát je vážně plný parchantů.“

„Ty máš co říkat. Jsi ještě horší než oni.“

Riggs se zamračil, jako by ho moje reakce zklamala. „Byl jsem člen tvé jednotky, kdysi. Byl jsem tvůj zástupce. Byl jsem zlatý chlapec. Byl jsem Dingo.“

„A teď jsi zrádce.“

Riggs se pousmál, jeho široký obličej přitom působil naprosto upřímně, nebyla v něm žádná zášť ani zloba. „Ale no tak. Nebuď taková. Udělal jsem, co jsem musel.“

„Jebat tě.“

„Pozor na jazyk.“

„Proč jsi to udělal, Riggsi?“

Smutně si povzdechl. „Nebylo to pro mě jednoduché, Jenkinsová. Tohle mi můžeš věřit.“

„Nevěřím ti ani slovo.

A nejen proto, že tu ve skutečnosti nejsi…

„Je to složité,“ pronesl Riggs. Když se ke mně ale přiblížil uvědomila jsem si, že drží něco v ruce. Měl tam hrubě vysoustruženou nekonečnou spirálu na řetízku propleteném mezi prsty. Symbol Černé spirály.

„Ty jsi jeden z nich?“ zeptala jsem se. „Pracuješ pro Černou spirálu?“

Znovu se usmál. „Pro Spirálu se nepracuje. Tady je jasně vidět, jak špatně chápeš celý ten systém. Právě proto Náčelníka nikdy nezastavíte. Pro Spirálu se nepracuje, ani pro Náčelníka se nepracuje. Člověk je součástí Spirály.“

„A navíc máte černou skříňku z Hannoveru…“

„Já osobně ne,“ pronesl Riggs. „Tedy, teď už ne. Ale jo, Spirála ji má.“

„Využil jsi mě!“ zasyčela jsem na něj.

Riggs si ke mně přidřepl. Na nohách měl těžké armádní boty, při pohybu drtil podrážkami kousky suti ze stropu.

„Tys mi to dovolila, Jenkinsová. Musíš přijmout alespoň část zodpovědnosti za to, co se stalo.“

„Já nemusím vůbec nic. Jedině chcípnout v týhle podělaný díře.“

„To máš nejspíš pravdu. Chcípat znovu a znovu a znovu…“ zašeptal Riggs. „Přestaneš někdy přemýšlet nad tím, že musí být způsob, jak s tím skoncovat?“

„Skoncuju hlavně s tebou, za to, co jsi udělal.“

„Uklidni se. Chápu, že se zlobíš. Vůbec mi to nevadí. Stejně na tom nezáleží.“

„Na tobě nezáleží,“ zavrčela jsem. „Alespoň mně ne. Teď už ne.“

„Na mně ti možná nezáleží,“ pronesl Riggs a přitiskl si jednu ze svých velkých dlaní na hruď. „Ale možná by ses měla zeptat sama sebe: kolikrát tohle ještě zvládneš? Kolikrát ještě zemřeš, než na tom začne záležet?“

„Jebat tě.“

„Teď se opakuješ,“ zakřenil se ještě víc. „A navíc tohle už máme za sebou. Najebali jsme toho spolu docela hodně, pokud si dobře pamatuju. Zdálo se mi, že se ti to líbilo.“

„Nejsi skutečný, Riggsi. Nejsi tady a já už nebudu plýtvat energií na rozhovor s tebou.“

„Bylo fakt jednoduchý dostat se ti pod kůži. Byla jsi měkký cíl. Starší žena, mladší muž. Nespokojenost s prací.“ Pokrčil rameny. „Po tom, co se stalo s tvojí poslední úžasnou jednotkou, Lazarovou legií, jsi tak zoufale toužila po lásce…“ Riggs se teď nesouhlasně zašklebil. „Byl to docela hnus, abych pravdu řekl. Zoufalost z tebe doslova kapala.“

Zavrčela jsem. A skočila po něm, chtěla jsem ho roztrhat holýma rukama. Riggs uskočil zpátky do stínů.

„Příště musíš být rychlejší,“ zašeptal. „Ale hlavu vzhůru, Keiro. Tak nebo tak, nakonec to skončí.“

„Já si tě najdu, Riggsi. Najdu si tě a zabiju tě.“

Riggsovy obrysy se teď úplně rozplynuly ve stínech. Pořád jsem ale viděla štěrbiny jeho očí odrážejících tlumené světlo. Stejně tak jsem dost jasně slyšela jeho poslední slova.

„Nevíš, co se chystá, Jenkinsová. Nikdo z vás netuší…“

Jeho hlas se vytratil s dalším otřesem stěn cely. Byly tentokrát záchvěvy silnější než posledně? Měla jsem pocit, že ano. Natáhla jsem ruku a zapřela se o zeď, abych neupadla. Počkala jsem, dokud hluk i vibrace neustaly.

„Jste tam?“ ozval se další hlas.

Předpokládala jsem, že znovu uvidím Riggse, ale tohle nebyl on.

„Madam? Jste tam?“ ozval se znovu.

„Novaku?“ vydechla jsem. Spustila jsem se na všechny čtyři a prozkoumávala plesnivou zeď cely v místech, ze kterého se zdálo, že vychází jeho hlas. „Kde jsi? Jak – jak to děláš?“

„Jak já mluvím?“ zeptal se. „Rozbitá trubka ve zdi. Jsem ve vedlejší cele.“

„Jak je to možné?“

Novak se uchechtl. „Tohle je vězení. Já dostal doživotí, ano? Já znám vězení, madam. Znám místa jako tohle.“

„Díkybohu.“

„Mluvte tiše,“ upozornil mě Novak. „Jsou tady strážní.“

„Prosím, řekni mi, že si tě taky nepředstavuju…“

Sevřela se mi hruď napětím. Tohle bylo poprvé, kdy jsem od našeho zajetí mluvila s členem Dingů. Nečekala jsem, že to ve mně vyvolá tolik emocí.

„Kdyby vy si představovala nějakého Dinga, nebyl by to někdo jiný než já?“ zeptal se Novak a zněl pobaveně.

„Dobrá poznámka.“

„Jste zraněná?“

„Nic vážného,“ řekla jsem. „Můžu chodit. Můžu bojovat.“

„Dobře.“

„Dneska jsem tě viděla. Viděla jsem tě ve vězeň–“

„Ano, ano. Pracuju. A jsem v gangu.“

„Tak to šlo rychle,“ zamumlala jsem. „A to jsme tu teprve kolik? Šest dní?“

Slyšela jsem, jak se Novak prudce nadechl. „Jsme tu dlouho. Už týdny, madam.“

Sice jsem čekala něco podobného, ale přesto mě Novakova slova šokovala. Přestávala jsem se ovládat a všechno se to mělo ještě zhoršit.

„Viděl jsi ostatní?“ zeptala jsem se. „Viděl jsi Zero? Dostala se Carminová ven?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Exodus.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.