Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Keri Arthur v nakladatelství

FANTOM Print

Volání úplňku

Polibek hříchu

Smyslné zlo

Nebezpečné hry

V náruči temnoty

Nejtemnější polibek

Smrtící touha

Pouto stínů

Moon Sworn *

* Připravujeme, český název bude upřesněn

Copyright © 2009 by Keri Arthur

Cover © Larry Rostant

Translation © Petra Kubašková

ISBN 978-80-7594-436-8 ePub

ISBN 978-80-7594-437-5 mobi

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

POĎEKOVÁNÍ

Ráda bych poděkovala všem u Bantamu, kteří této knize pomohli více zazářit – ze všeho nejvíc mé editorce Anne; jejímu asistentu Davidovi, dále všem ostatním korektorům a redaktorům, kteří porozuměli mé australské angličtině; a autorce obálky Julianě Kolesové. Také bych ráda poděkovala své agentce Miriam, stejně jako mým kamarádkám, které mi byly ochotné poskytnout svůj kritický pohled, a těmi jsou: Robyn, Mel, Chris, Carolyn a Freya. Dámy, jste nejlepší.

1. KAPITOLA

Nakonec jsem se smířila s faktem, že jsem strážkyně. Dokonce jsem teď ochotná si přiznat, že si ten lov zdivočelých nadpřirozených živlů, které mají políčeno na lidi i nelidi, užívám.

Jenže to neznamená, že se pořád ještě nenajdou chvíle, kdy svoji práci z duše nenávidím.

Jako například když mě v zimě ve tři ráno zavolají do akce a venku je jak v márnici. A ještě k tomu, když mě pošlou do lokálu, který si rychle získává špatnou pověst jako místo, které s oblibou vyhledávají takzvané upíří děvky – což je zažitý termín označující lidi závislé na rozkoši upířího kousnutí.

Jindy nemám problém s tím, jak si kdo užívá; ať si každý dělá, co chce, ale u lidí – a zdálo se, že tohle postihuje skutečně jen lidi, ne nás ostatní –, kteří začínají být závislí na upířím kousnutí, něco takového znamená rychlejší cestu ke smrti. Lidé jednoduše nemají dost síly, rychlosti a vlastně ani vůle, aby přeprali upíra, když se něco zvrtne. No… ani mnozí nadpřirození by se upírovi nedokázali vzepřít.

Většina upírů sice všeobecně dodržuje zákony a bere si jen tolik krve, aby dopřálo závislákovi jeho dávku, ale vždycky se najdou tací lidé, kteří toho zneužívají a vymáhají si za každou cenu delší, silnější doušky, a na druhou stranu se najdou i upíři, kteří jim ochotně vyhoví.

A to někdy znamená smrt.

V posledních měsících se z toho stal tak velký problém, že vláda sestavila expertní skupinu, která měla najít způsob, jak omezit rostoucí počet lidí proudících do upířích barů. Některé hlasy dokonce volaly i po tom, aby tyto praktiky byly prohlášeny za nezákonné – ačkoli by mě vážně zajímalo, jak tohle chce někdo uhlídat. Obyčejní poldové totiž neměli šanci vystopovat a zatknout upíry, a nás strážců bylo na tohle jednoduše příliš málo – tedy pokud po nás chtěli, abychom doopravdy dělali svou práci, tak určitě ne.

Můj osobní názor je, že jestli chtějí tohle šílenství zastavit, mají asi tolik šancí, jako kdyby chtěli zamezit šíření syntetických drog, které neustále zamořují ulice. Když si feťák chce šlehnout, tak si cestu najde, i kdyby mu to úřady kdovíjak ztěžovaly nebo to prohlásily za ilegální. A hlavně všechny upíří děvky byly plnoleté – na tohle si upíří „dealeři“ dávali dobrý pozor. Museli, protože jinak by po nich šlo Direktorium. Obyčejní drogoví dealeři si půjdou v nejhorším na chvíli sednout za mříže.

Samozřejmě neexistoval důkaz, že vražda, k níž jsem dneska v noci byla přivolána, byl jenom další lovec radovánek, který to přehnal. Jack mi prostě řekl, že mám zvednout prdel a pořádně sebou hodit, a ostrý tón v jeho hlase se postaral o to, že jsem se na nic neptala a honem začala šmátrat po oblečení. Jenže k té vraždě došlo ve starší části Fitzroye, na parkovišti za klubem Dante – přesně za tím lokálem, kde se slézaly upíří děvky a jejich upíří kunšafti.

Když jsem projížděla křižovatkou u Smith Street, zpomalila jsem a odbočila do Budd Street. Kvůli několika rozbitým pouličním lampám obestřela moje auto tma. Zdejší budovy patřily hlavně starým továrnám a skladištím se špinavými cihlovými zdmi, posprejovanými graffiti. Mezi většími stavbami se krčilo několik menších domů – bylo však těžké poznat, jestli tam někdo bydlí nebo ne, protože fasády byly posprejované a kolem plotů před nimi se válely odpadky a špína. Já však byla dhampýr – zčásti vlkodlak, zčásti upír – a z obou stran jsem zdědila spoustu nadání. Upíří část mé duše dokázala uvnitř těch baráků spatřit teplo krve – i když na rozdíl od mého bratra, dvojčete, na mě nevolal jejich srdeční tep jako hlas sirény.

A za to jsem byla nevýslovně ráda, protože to totiž znamenalo, že se mě netýká ani upíří hlad po krvi. Rhoana se bohužel týkal, ale neměl upíří tesáky, a jeho touha po krvi sílila pouze spolu s tím, jak se blížil úplněk.

Před očima se mi objevilo místo činu a já jsem zaparkovala za dodávkou Direktoria. Vystoupila jsem a za krkem ucítila ledové prsty větru, a tak jsem si rychle zapnula zip u bundy a vyhrnula si límec. Moc to nepomohlo. Byla jsem sice vlkodlak, tím pádem jsem správně měla být vůči zimě imunní, jenže já a zima jsme nikdy nebyly moc velcí kámoši.

Vrazila jsem ruce do kapes a šla k parkovišti. Rotující modré majáčky policejních aut polévaly noc i hrstku přihlížejících přízračným světlem, ale pokud jsem dobře viděla a cítila, nikde tu nebyli duchové. A jestli tady opravdu jenom nějaký upír přepískl pití krve, tak tu pravděpodobně ani žádní nebudou. Pokud mi bylo známo, duše, které se zdržovaly na místě činu, patřily těm, kdo zemřeli násilnou smrtí nebo kteří potřebovali ještě něco dokončit, než pokračovali dál. A upíří děvky nespadaly ani do jedné z těch dvou kategorií, protože tihle lidé zemřeli s vědomím toho, jaké jim hrozí nebezpečí, a bylo jim to fuk.

A tohle mě na tom štvalo nejvíc. Ti lidé vědomě laškovali se smrtí, ale když smrt vyslyšela jejich volání, všichni si najednou začali hrát na morálku a chtěli, aby byl dotyčný upír dopaden a zabit. A strážci museli poslechnout, protože tak kázal zákon. Jenže zabití upíří děvky se nerovnalo tak úplně vraždě. Tohle se dělo po vzájemné dohodě, takže spolu s tím vyvstávaly úplně jiné problémy. Přestože jsem byla přesvědčená, že upír, který to udělal, musí být potrestán, zabít ho mi připadalo už přes čáru. Většina upíří komunity s tím souhlasila.

Chci tím říct, že nejhorší na celé té situaci bylo, že pronásledování těchto upírů vyvolávalo spoustu negativních emocí v nadpřirozené komunitě. A mít proti sobě naštvané upíry? To mohlo pro nás skončit jedině špatně. Bylo jich daleko víc než nás a naši strážci mohli být sebelíp trénovaní, ale kdyby se upíři rozhodli, že si to s námi vyřídí, nemáme šanci.

Samozřejmě že dva nejdůležitější upíři v mém životě – Quinn, můj milenec, a Jack, můj šéf – si mysleli, že tu situaci moc prožívám. Jack se mě dokonce snažil uklidnit tím, že upíří sněm to má pod kontrolou. Nevěřila jsem tomu – a nevěřila jsem ani jim. Oni nemuseli ve dne v noci na ulici řešit ten divný pocit. Jednoduše nechápali, jak moc začíná přituhovat.

Já ovšem ano, a tak jsem neměla problém přiznat, že mě to děsí.

Na parkovišti stálo několik aut. Mobilní osvětlovací věže nemířily ani na jedno z nich, nýbrž do rohu parkovací plochy, kde už začínala zadní stěna baru Dante. Pohybovalo se tam několik mužů v overalech, a když jsem mezi nimi zahlédla stříbřité vlasy, zalila mě úleva. Pokud šlo o forenzní záležitosti, patřil Cole k našim nejlepším profesionálům, ale tyhle výjezdy v časných ranních hodinách nenáviděl stejně jako já. Tím pádem se bude usilovně snažit najít stopy, aby se mohl zase co nejrychleji sbalit a jet domů.

Jak jsem podlezla modro-bílou policejní pásku nataženou podél parkoviště, jeden z policistů dohlížejících na malý hlouček lidí shromážděný uprostřed silnice vykročil mým směrem. Vzala jsem odznak a nastavila mu ho, a přitom jsem se trochu chvěla, jak mě vítr zastudil na prstech a okamžitě je zmrazil.

Policista na mě kývl a otočil se zpátky. Překročila jsem hrbolaté kořeny malého stromu, který se snažil přežít na malém koutku holé hlíny, pak jsem roztáhla nozdry a nasála pachy noci.

Překvapilo mě, že jsem ze všeho nejvíc ucítila krev. Většina upírů nenáviděla, když se plýtvalo jejich potravou, a tak možná tahle vražda nebyla až tak přímočará, jak jsem původně myslela.

Když jsem přišla blíž, Cole vzhlédl a jeho tvář zbrázděná vráskami byla teď ztrhaná a pod jindy jasně modrýma očima měl temné stíny. „Trvalo ti to.“

„A vy vypadáte jako mrtvola.“ Stoupla jsem si vedle něj a podívala se dolů, na tělo oběti.

Byl to muž mezi třicítkou a čtyřicítkou, ale blíž měl asi ke čtyřiceti, jestli se dalo soudit podle opotřebených rysů tváře a prošedivělých vlasů. Na těle neměl žádné viditelné rány a vepředu na oblečení neměl ani moc krve. Paže měl překřížené na prsou, skoro jako by spíš usnul, než zemřel. Až na to, že mu někdo oddělil hlavu od těla, a něco takového by nepřežil ani upír.

Krev, kterou neměl na oblečení, vytvořila jezero tam, kde měla být jeho hlava.

„Koukala ses teď někdy do zrcadla?“ Cole si sundal zkrvavené rukavice a hodil je do nedalekého kontejneru na toxický odpad.

„Snažím se jim vyhýbat. Když přes den sloužím směny a v noci mě volají k případům, mám takové pytle pod očima, že bych si do nich mohla zabalit oběd. Kdo je náš zavražděný?“

„Grant Haven, místní upír, majitel kavárny na Smith Street.“ Cole mi podal návleky na boty. „Očividně v jednu hodinu zavřel a vyrazil k Dantemu na trochu té upíří bašty.“

„Nejsou žádní svědkové?“ Natáhla jsem si návleky, překročila jsem louži krve a zblízka jsem si prohlížela oddělené části těla. Nebyla to čistá rána. Podle rozedraných okrajů to vypadalo, jako by vrah použil nějakou zubatou čepel.

„Žádní svědkové se nepřihlásili,“ řekl Cole. „Ale je tu plný klub lidí a všichni čekají, až je vyslechneme.“

„To si ze mě děláte srandu.“ Pohlédla jsem na něj. V modrých očích měl pobavený výraz a koutky rtů mu cukaly. Moje dlouhá noc se právě změnila v nekonečné ráno. „Vy jeden bastarde.“

„To jsou Jackovy rozkazy, ne moje.“

Tak je bastard Jack. Bože, věděl, že nenávidím vyslýchání těch idiotů. „Nikdy z nich nedostaneme nic rozumného. Budou všichni sjetý.“

I když, pravda, vliv upířího kousnutí netrval zase tak moc dlouho – vlastně asi podobně jako extáze po sexu. A stejně jako u sexu i tady platilo, že většina lidí vydrží několik kol, než je to vyčerpá tak, že usnou.

Asi jsme měli štěstí, že nelidé nepodléhají závislostem, protože jsem pochybovala, že by v Melbourne bylo dost upírů na to, aby nasytili vlkodlačí choutky.

„Jestli to něčemu pomůže, tak tam nejsou žádní zákazníci. Úterý je zřejmě jejich slabší noc.“

No, díky bohu za malé dary. Kývla jsem k zavražděnému. „Kdo to ohlásil?“

Ukázal směrem ke klubu Dante. „Anonymní telefonát, ale vystopovali jsme linku a místo. Mobil patřil Mandy Jonesové, volala zevnitř od Danteho.“

Což znamenalo, že tam pravděpodobně pořád ještě je. „Asi toho moc o praktikách Direktoria neví, když si myslela, že z toho vyvázne anonymně.“

Cole se usmál. „Nemyslím si, že by se Direktorium veřejně chlubilo faktem, že sleduje absolutně každý hovor, který směřuje dovnitř nebo ven.“

To byla pravda. Já to zjistila jenom díky tomu, že jsem bývala hrozně zvědavá, když jsem ještě pracovala jako Jackova asistentka, a často jsem šmejdila v systému počítače, abych zjistila, co všechno tam můžu najít. „Víme, komu patří bar Dante?“

„Zcela nepřekvapivě ho vlastní upír jménem Dante Starke.“

„Co o něm víme?“

Cole pokrčil rameny. „Všeobecně se o něm ví, že si rád své problémy řeší sám. Pro více informací se budeš muset pošťourat v systému.“

To, že si „rád řeší své problémy sám“, bude asi znamenat, že nesnáší poldy. A strážce. Super. „Jaká zbraň byla použita na krku té oběti?“

„Hrubá pila. Dusty ji našel vyhozenou v jedné popelnici za klubem. Ale byla tak očištěná, že nám není k ničemu užitečná.“

Rozhlédla jsem se kolem a viděla zmíněného kožoměnce, jak se sklání nad něčím, co vypadalo jako olejová skvrna. Druhý Coleův asistent, Dobbs, nebyl nikde vidět – ale vzhledem k tomu, že ti tři se obvykle drželi při sobě, jsem věděla, že nebude daleko. „Byla to nová, nebo stará pila?“

„Zbrusu nová. Ještě na ní byla cenovka od Bunnings.“

„Dá se nějak vystopovat, ve kterém obchodě byla zakoupena?“

„Možná ano. Ale i kdybychom našli správné železářství, nemyslím si, že by nám to nějak pomohlo. Určitě takových pil prodají každý týden stovky.“

„Za pokus by to ale stálo.“ Zamračila jsem se na upírovo nedotčené tělo. „Nevypadá, že by se nějak rval a bránil.“

„Právě že vůbec ne, což mě přivádí k domněnce, že byl možná pod drogami. Až ho odvezeme do laborky, necháme udělat kompletní toxikologii.“

„Zatím se tedy nedá z ničeho vyvodit, kdo by mohl být vrahem?“

„No, uříznout někomu pilou hlavu, to vyžaduje sílu, takže buď hledáme velkého chlapa, nebo nečlověka.“

„Ježiši, tak tím se opravdu zúžil okruh podezřelých.“

„V současné chvíli nic lepšího nemáme,“ řekl Cole a natáhl si čisté rukavice. „Jestli nic víc nepotřebuješ, tak bych to tady vážně dodělal. Čeká na mě postel a milenka.“

Povytáhla jsem obočí. Od té doby, co ho znám, neměl žádný vztah, takže žena, která konečně uchvátila jeho zájem, musela být vskutku výjimečná.

„Musí být nová, protože nikdo, kdo dobře zná naši práci, by se s čekáním neobtěžoval.“ Quinn tedy určitě ne. Zamumlal něco o tom, že se mám pořádně obléknout, protože je venku zima, a zase usnul jako špalek. Jeden by si myslel, že jsem toho starého upíra už utahala. „Znám ji?“

„Ne.“ Rozzářil se úsměvem. No, tak ten v tom lítá až po uši. „A správně, nic bližšího ti neřeknu. A běž si po své práci.“

„Uvědomujete si, že teď jste oficiálně probudil můj zájem?“

Zamručel. „Prosím, nešťourej se v tom. Nechci, aby se lekla.“

Zakřenila jsem se, sundala si návleky a hodila je do kontejneru na toxický odpad.

„Riley, nedělej to.“ Znělo to skoro, jako by se bál.

„Co nemám dělat?“ povytáhla jsem obočí a předstírala nevinnost, která byla asi málo uvěřitelná vzhledem k úsměvu, který jsem nedokázala potlačit.

„Nesnaž se hrát si na neviňátko. Do neviňátka máš zatraceně daleko.“

Tak to měl pravdu. „Jenom chci chránit vaše zájmy. Udělala bych to pro každého přítele.“

„V tom případě mě považuj za nepřítele.“

Jak jsem ho míjela, poplácala jsem ho po rameni. „Pardon, ale musím vyslechnout podezřelé. Budeme v téhle debatě pokračovat později. U kávy.“

„Ty jsi taková mrcha,“ zamumlal, ale jiskra v jeho očích prozrazovala, že to nemyslí moc vážně. „A pro kafe zadarmo bys udělala cokoli, co?“

„Jasně,“ řekla jsem a nechala ho být.

U vchodu k Dantemu stáli dva uniformovaní muži spolu s tmavookým mužem, který vypadal, že se potřebuje pořádně nakrmit. Postával u jedné strany dveří, pod modrým světlem, které propůjčovalo jeho už tak nezdravě vypadajícímu obličeji ještě nezdravější nádech. Jeho tmavé oči chvíli nepostály, těkaly od policajtů ke mně, pak zase k okolním ulicím.

Ukázala jsem poldům odznak a podívala se do očí onomu třetímu muži. „Kdo jste vy?“

„Valentine Smith. Dělám tu vyhazovače.“

Nevypadal, že by byl schopen vyhodit ze dveří ani kotě, natož někoho většího. Ale co, jestli to byl upír – a vzhledem k zatuchlému pachu, který z něj vycházel, nemohl být ničím jiným – je jeho vzhled značně zavádějící. I ten nejvychrtlejší upír má víc síly než průměrný nečlověk. A daleko víc než jakýkoli smrtelník.

„Jak dlouho už tu sloužíte?“

„Právě jsem nastoupil na směnu. Šéf mě požádal, abych pomohl těmhle policistům, kdyby náhodou někdo ze zákazníků začal vyvádět kvůli tomu, že ho tu drží.“

Podívala jsem se na poldy. Starší z nich to potvrdil přikývnutím. Podívala jsem se opět na Valentina. Nedíval se na mě. Zkoumavě vyhlížel do ulice, jako by čekal, že se něco stane. I když tuším, že jeden mrtvý upír na zadním prahu a poldové na tom předním stačí k tomu, aby byl kdokoli jako na trní. „Kolik lidí je v této chvíli uvnitř?“

Pokrčil rameny. „Možná dvacet zákazníků a k tomu asi deset upírů.“

Takže upíři nejsou považováni za zákazníky. Zajímavé. „A kdo má dnes podnik na starosti?“

„Dante Starke.“

„Šéf osobně?“

Vyhazovač na chvíli mžikl očima ke mně, než je zase odvrátil. „Bydlí tady.“

To mě překvapilo. Staré skladiště bylo stejně špinavé a zchátralé jako ostatní budovy v této části města. Zazobaný obchodník by určitě dal přednost něčemu víc… no, řekněme, když ne opulentnímu, tak méně nebezpečnému, no ne? Možná ale šlo o to slovo „zazobaný“. Byl sice upír, vlastnil noční klub, ale to ještě nutně neznamenalo, že je v balíku.

„Mohl byste prosím říct panu Starkemu, že s ním potřebuju mluvit?“

Opět se na mě podíval a kývl. Jeho pohled začal být lehce nesoustředěný a vzduch rozvířila sršící energie. Musel to být novější upír. Někdo, kdo je upírem už několik let, se totiž dávno naučil, že nesmí být poznat, když používá telepatii.

Obešla jsem poldy a otevřela dveře nočního klubu. Okamžitě mě přes nos praštil ten puch. Byla to směsice hladu a chtíče, lidství a upírství, to vše se mísilo s vůní potu, alkoholu a krve. Znechuceně jsem nakrčila nos. Jindy mám ráda, když se vzduchem nese vůně chtíče, ale tohle bylo jiné. V tomhle bylo skoro zoufalství.

Což dávalo smysl, protože klub měl sloužit těm, kdo byli závislí na upířím kousnutí.

Vstoupila jsem do tmy. Dveře se za mnou zavřely, čímž zamezily cestu světlu a stísněné prostory baru se začaly tvářit ještě více nepřátelsky.

Ten pocit přicházel od upírů v místnosti, ne od lidí. Většina lidí byla buď zaměstnána opíjením se, nebo si zrovna dávali dávku.

Prohlížela jsem si to tu a všimla si černých stěn a koberců – a napadlo mě, zdali tuto barvu vybrali kvůli tomu, že na ní byla méně nápadná krev. Tři stěny lemovaly boxy, některé se záclonkami, jiné bez. Dobrých patnáct z nich bylo momentálně obsazeno, a právě z těch se šířila nejsilnější vůně sexuální touhy. Přední polovinu místnosti zabíral malý taneční parket, ale skoro nikdo na něm nebyl. U stolků před barem, jenž zabíral čtvrtou zeď, sedělo docela dost upírů. Nevypadalo to, že by některý z nich pil, ale všichni byli nakrknutí.

Cítila jsem to – cítila jsem horko, které se mi snažilo vetřít do myšlenek. Nesnažili se mi proniknout do hlavy, jenom sdíleli své neradostné vibrace.

Byla jsem docela ráda, že Cole a jeho tým jsou o kousek vedle na parkovišti.

Šla jsem k baru. Barman se ke mně přišoural a lenivě utíral sklenici a žvýkal žvýkačku. „Co pro vás mohu udělat?“

Ukázala jsem mu odznak. „Váš šéf byl určitě informován, že s ním potřebuju mluvit?“

Nastala krátká pauza, a přestože jsem necítila jemný dotek energie, věděla jsem, že v hlavě komunikuje se zmíněným šéfem. Po chvíli kývl a řekl: „Za minutku bude dole. Potřebujete drink?“

„Zatím ne.“ Ale až tohle představení skončí, určitě ho potřebovat budu.

Otočila jsem se a znovu přejela pohledem po baru. Lidé, kteří se věnovali pití, spíš než že by někdo pil z nich, se všichni choulili na opačném konci baru. Většina z nich byly ženy a všechny vypadaly stejně nešťastně jako upíři.

I když jsem neslyšela žádné kroky, ucítila jsem svrbění na kůži. Ohlédla jsem se za zdrojem a uviděla zlatovlasého muže, jak kráčí směrem ke mně – i když přesnější by bylo říct, že „plul“, protože to vypadalo, že se jeho nohy snad nedotýkají koberce. Dlužno říct, že věděl přesně, co všechno se na něj vylévá.

„Dante Starke,“ představil se a ladně zastavil několik stop přede mnou.

Zavířila kolem mě jeho vůně, a přestože jsem čekala, že bude smrdět stejně nechutně jako jeho bar, spletla jsem se. Voněl pomerančovým květem a tmavým kořením, což byla kombinace stejně elegantní jako muž sám – a ta vůně rozpalovala vášeň hluboko v mém břiše. Dokonce ani Quinn nevoněl takhle dobře.

Odsunula jsem tu myšlenku stranou a soustředila se spíš na upíra než na jeho lahodnou vůni. Starkeho oblek nevypadal na to, že by měl jeho majitel hluboko do kapsy. Viděla jsem na Quinnovi dost obleků, abych poznala střih a kvalitu Zegny, a to není dozajista nic, co by si prosťáček pořídil někde ze stojanu ve starém obchoďáku. Ale ať už byly ty tenké proužky jakkoli vytříbené, šlo hlavně o muže, jenž ho měl na sobě – ten přitahoval pozornost. Sálala z něj moc, vášeň a krása – a to vše bylo zabaleno do jednoho zlatého celku, vysokého přes metr devadesát, který do téhle zchátralé putyky absolutně nezapadal.

Ignorovala jsem ruku, kterou mi podával, protože jsem se nechtěla dotknout jeho kůže, i když moje vlčice měla tak enormní zájem, a raději jsem mu ukázala odznak. „Vyšetřujeme vraždu na parkovišti za vaším klubem.“

„O tom jsem byl informován.“ Založil paže na prsou a zatvářil se znuděně. A přesto jeho zlaté oči zůstávaly bdělé a lačné, takže i připomínaly jestřába, který už si vyhlídl kořist.

Zachvěla jsem se, i když jsem si nebyla úplně jistá, zda za to může strach, nebo něco jiného. Zatraceně, byla jsem přece vlkodlačice, která si našla svého osudového druha, a tak jsem teoreticky neměla cítit nic k nikomu jinému než k muži, s nímž mi bylo souzeno strávit zbytek života. Jenže samozřejmě u mě nebylo nikdy nic takhle jednoduché. Nejenže mým milencem byl Quinn, ale taky jsem vůbec nesnesla Kye – mého již zmíněného osudového druha.

A teď to vypadalo, že mě přitahuje tenhle chlap. Nebo upír. Nebo co to ksakru bylo.

Někdy jsem si přála, aby osud dodržoval pravidla, když šlo o můj život. Věci by pak byly mnohem jednodušší.

„Jak mohu pomoci Direktoriu, slečno Jensonová?“

Jeho hlas zněl jako máslo s medem, hladký, sytý. Olízla jsem si rty a snažila jsem z hlavy vyhnat nemravné myšlenky. „Ráda bych vám položila několik otázek, a pak bych poprosila o nějaké diskrétní místo, kde bych mohla vyslechnout všechny vaše hosty.“

Jedno zlaté obočí se vyklenulo vzhůru a nějaká část mého já přímo prahla po tom, aby se k němu mohla natáhnout a políbit ho na to obočí. Sakra, tohle bylo divné.

„K žádné z těch věcí nepotřebujete moje svolení.“

„Ne, ale vzhledem k tomu, jaké vládnou poslední dobou poměry, jsem si řekla, že bude mnohem snazší chovat se zdvořile.“

O jeho rty se pokoušel úsměv. „Asi budete mít pravdu.“ Mávl elegantní rukou ke dveřím hned za barem. „Moje kancelář je tamtím směrem. Bude to vyhovovat?“

„Dokonale. Děkuji.“

„Dobrá.“ Prsty se dotkl mé páteře a zlehka mě vedl ke dveřím. Horko mi projelo až do konečků prstů na nohou. „Borisi, lahev šampaňského pro nás dva, prosím.“

„Pro mě ne. Jsem ve službě.“ Otevřela jsem dveře a vzdálila se jeho doteku.

„Jeden dva doušky by svým strážcům snad odpustilo i Direktorium.“

„Můj šéf je hodně staromódní, pokud jde o míchání práce a alkoholu.“

Kancelář byla spoře zařízená, byla tu skříňka na dokumenty, starý psací stůl s úhledně srovnanými knihami a papíry, kožená kancelářská židle, která už zažila lepší časy, a věšák na kabáty. Jedinými luxusnějšími kousky byla dvě hebká křesla z vínového sametu. Šla jsem k tomu, které stálo blíž ke dveřím, a posadila se.

Ne že bych se teď cítila méně jako v pasti.

Bože, co mě na tom chlapovi tak bere? Vždyť jsem se postavila i bohovi smrti. Jeden zlatý upír by mi neměl dělat sebemenší starosti.

A přesto tomu tak nebylo.

„Ach, ale tohle není jenom alkohol,“ řekl tiše, svůdně, „to je spíš ten nejlahodnější božský mok, jaký byl kdy stvořen.“

Pokrčila jsem rameny. „Šéf by to stejně klasifikoval jako nepřípustné.“

„Tragédie.“ Posadil se, hodil nohu přes nohu a byl při tom elegance sama. Jedna lesklá bota se na chviličku dotkla mého lýtka a po noze mi okamžitě přeběhly prstíky rozkoši.

O nepatrný kousek jsem se posunula. Jemu zacukaly koutky.

„Co byste si přála vědět, slečno Jensonová?“

„Co víte o upírovi jménem Grant Haven?“

Starke neodpověděl okamžitě, napřed počkal, až dovnitř vejde barman a postaví na stůl lahev šampaňského Bollinger a dvě sklenky. Jakmile byl pryč, Starke vzal lahev, s neuvěřitelnou lehkostí ji odšpuntoval a začal nalévat.

„Pro mě ne, prosím.“

„Slečno Jensonová, je absolutně necivilizované sedět tady a nevychutnat si jednu z největších radostí života.“ Natáhl ke mně sklenku tekutého zlata a upřel na mě pohled. Hlad v jeho bystrých očích byl nyní znatelnější, a já si najednou nebyla tak docela jistá, že mluví o šampaňském. „A já odmítám odpovídat na otázky dřív, než si dáte alespoň doušek.“

„Pokud jde o výslech, tak vás taky můžu hezky odtáhnout přímo na Direktorium.“

„To byste mohla,“ přiznal klidně, „ale to by jistě přiživilo ten nepříjemný pocit, jemuž se tak zoufale snažíte vyhnout.“

Dostal mě. A tak jsem si vzala sklenku a dávala si pozor, abych se přitom nedotkla jeho prstů. Můj čich pošimraly jemné citronové a grepové tóny a v ústech se mi začaly sbíhat sliny. Od té doby, co jsem začala trávit víc času s Quinnem, jsem začala na šampaňském docela ujíždět, a Bollinger s jeho svěží chutí a dráždivými podtóny ovoce a kávy patřilo k mým oblíbeným. Napila jsem se.

„Tak,“ řekla jsem. „Já si svoje splnila. Teď mi odpovězte na otázku.“

Znovu se usmál a mně se v reakci na to scvrknul žaludek. „Haven patří k mým pravidelným hostům. Poskytuje službičku mým hostům.“

„Takže ti upíři, co tu jsou, dělají pro vás?“

„Ne, všichni ne. Haven k nim nepatřil, ale můj bar je blízko jeho kavárny a mohl si tu snadno dobít baterky.“ Napil se šampaňského a vzdychl. Byl to zvuk plný čiré radosti, který se kolem mě obtočil jako láskyplné pohlazení. „Není sladší chuti nežli božský nektar.“

„Ach, mě napadají jedna nebo dvě věci, které jsou lepší,“ řekla jsem ve snaze o odlehčení. Snažila jsem se ignorovat chtivou síť, kterou mě asi omotával. „Třeba oříškové kafe. Bez svojí denní dávky bych snad umřela.“

„Dobrá káva je nutnost, ačkoli si nejsem jistý, zda zrovna oříšková káva se dá označit za dobrou.“ Jeho pohled zpod spadlých víček se opět setkal s mým a já cítila uvnitř, jak se ve mně začíná rozhořívat žár. „I když souhlasím, že jsou v životě věci tak sladké, že se to vyrovná šampaňskému. Například milostné šťávy, které žena roní v záchvatech extáze.“

Jen co ta slova vypustil z úst, už jsem si ho představovala mezi svýma nohama, jak mě líže, dráždí a ochutnává. Zamrkala jsem a ten obraz se roztříštil a zůstala jsem jenom já, roztoužená, hladová.

„Můžete s tím přestat?“ odsekla jsem.

„S čím?“ zeptal se a nevinnost v jeho hlase odporovala hříšnému úsměvu na jeho rtech a nebezpečnému lesku v očích.

„Se sváděním a namotáváním. Jsem tady proto, abych našla vraha. Nic víc, nic míň.“

„Já vás nenamotávám. Pouze se chytám toho, co už tu je.“

„Nemůžete se ničeho chytat, protože to tady není, tak se začněte soustředit na odpovědi.“ Můj hlas zněl ostře. „Jinak vás opravdu už zatknu a odtáhnu na Direktorium.“

Jenom pokrčil rameny. Což pravděpodobně znamenalo, že trochu ubere plyn, ale úplně to nevzdá. „Co jiného byste si přála vědět?“

S nohou přes nohu jsem se znovu napila šampaňského. Studená tekutina ale nedokázala příliš zchladit oheň, který se ve mně rozhořel.

„Proč některé upíry zaměstnáváte a jiné ne? Copak tady nemáte dost upírů, kteří by naplnili potřeby vašich zákazníků?“

„Tenhle klub sice nepatří k těm populárnějším, ale stejně se sem na víkend nahrne spousta lidí.“ S jeho rty si pohrál záchvěv úsměvu a na chvíli se mi zahleděl do očí. „Upíři, které nezaměstnávám, jsou ti, o nichž vím, že jim můžu důvěřovat a nezajdou příliš daleko. Takhle je daleko méně problémů. Ostatní vypomáhají jako dodatečná pojistka, kdyby bylo potřeba.“

„Takže Haven pro vás nikdy nepracoval jako vyhazovač?“

„Ne.“

„A posloužil někdy někomu a možná zašel moc daleko?“

Ze záchvěvu úsměvu se stal úsměv od ucha k uchu a mně se zkroutily palce u nohou. Sakra, to je ale sexy úsměv. „Navzdory tomu, jak to u mě v podniku vypadá, provozujeme řádný klub. S problémy se potýkáme jen velmi zřídka.“

Znovu jsem se napila šampaňského a usmyslela si, že Quinn prostě musí tohohle pití sehnat celou bednu. „To není odpověď na mou otázku.“

„Ne, nikdy nedělal žádné problémy. Poslední dva týdny měl vlastně dovolenou. Dneska v noci měl být poprvé zpátky.“ Odmlčel se, aby se napil. „Nikdy mě nenapadlo, že jsou i krásné strážkyně. Je to osvěžující.“

„Vzhledem k tomu, že většina strážců jsou upíři, kteří se příliš nemyjí, tak to moc nezní jako kompliment, i když jste to tak myslel.“

Zatvářil se provinile, ale já mu to nevěřila ani na jednu vteřinu. „V tom případě byla ode mě taková poznámka velmi lehkovážná. Budu se snažit, abych vám to vynahradil.“

„Nedělejte si starost. Víte, jestli měl Haven nějaké problémy v osobním životě?“

Starke povytáhl obočí. „Proč myslíte, že bych měl vědět o intimních detailech ze života mých přátel, nebo se o to vůbec zajímat?“

„Protože vypadáte jako ten typ upíra, který se tyhle věci rád dozví.“

„Možná máte pravdu.“ Hodil po mně úsměvem, který byl stejně hravý jako smyslný. „Vlastně vám hned teď můžu sdělit dvě skutečnosti.“

„No, já tu nejsem proto, abych poslouchala vaše lži, pane Starke.“

Položil sklenici na stůl a naklonil se ke mně, takže jeho zlaté tělo bylo nyní jen pár centimetrů ode mě. Zmocnilo se mě napětí, i když nemůžu upřímně říct, že by za to mohla čistě jen připravenost k boji. Část z toho – maličká, temná a úplně hloupá část – byla sexuální.

„Vím například,“ pokračoval hlasem hebkým jako hedvábí, „že kdybych vás teď vzal do náručí a políbil vás, prala byste se. Nakonec. Ale předcházelo by tomu několik okamžiků, během nichž byste při tom polibku roztála a užívala si tu vášeň.“

Nenamáhala jsem se s tím, abych to popírala. Ani jsem nemohla, když mi pouze při té představě bilo srdce jako splašené.

„A ta druhá skutečnost?“

Řekla jsem to trochu bez dechu a on se ke mně natáhl, vzal mě za volnou ruku, přetočil ji a jemně mě pohladil po zápěstí. Dotek jeho kůže byl hladký, bříška jeho prstů hřála. A to pohlazení…

Chvění, které se mě zmocnilo, bylo samá žhavá touha.

„Ta druhá skutečnost,“ řekl tiše, pozvedl moje zápěstí ke rtům a vtiskl na ně ten nejjemnější polibek, „je, že to není první useknutá hlava v této oblasti.“

2. KAPITOLA

Vytrhla jsem mu ruku, ale jeho polibek jako by se mi vpálil do kůže. Zápěstí jsem měla jako v ohni.

„Co tím myslíte, že to není první useknutá hlava?“ Potají jsem se podívala dolů na zápěstí, ale i přes ten pocit pálení na něm nebylo vůbec nic vidět.

Opřel se do židle a zvedl svou sklenku. „To, co říkám.“

Zamračila jsem se. „Žádné jiné případy nebyly hlášeny.“

„Ne, protože když ho objevili, vycházelo už slunce. Jeho tělo pozřely plameny.“

„Neboli se jednalo o velmi mladého upíra.“

„Dá se to předpokládat. My starší už vydržíme na slunce alespoň několik hodin.“

Jestli vydržel několik hodin na slunci, muselo mu být nejméně osm set let. „Kdy se tohle stalo?“

„Před dvěma dny.“

„Neznáte náhodou jméno oběti?“

Jestli jsme tu měli další vraždu, bude Jack chtít, abych to prověřila, i když jsme neměli tělo.

Starke zakroutil hlavou a opět pohnul nohou. Musel si nepozorovaně posunout židli, protože i když jsem měla nohy natočené pryč od něj, povedlo se mu přejíždět mi špičkou boty po lýtku nahoru a dolů. Měl sice na nohou naleštěné kožené boty, ale z nějakého důvodu to byl pocit, jako když se lidská kůže dotýká jiné lidské kůže.

A moje temná část si přála, aby tomu tak bylo.

„Jak už jsem se zmínil,“ řekl tiše a kolem koutků jeho neodolatelných úst už zase tančil úsměv, „když jsem tam přišel, byl už spálený na prach.“

Povytáhla jsem obočí. „Vy jste šel na místo činu?“

„Muž, který to ohlásil, byl kapánek opilý. Myslel jsem, že možná jenom nějaký zákazník upadl.“

„Tak proč jste neposlal někoho z těch svých poskoků, aby se šli podívat?“

„Zákazníků,“ opravil mě jemně. „A měli jsme té noci plno. Nemohl jsem si dovolit poslat nikoho pryč ani na pár minut.“

„Takže vy osobně neposkytujete služby upířím děvkám?“

„Ne.“ Pořád mě ještě hladil po lýtku a ten pohyb, i když byl pouze letmý, působil extrémně eroticky. „Když si chci vzít, co potřebuju, dávám přednost staromódním způsobům.“

A bude v tom zatraceně dobrý, pomyslela jsem si, ale pak, když se mi podíval do očí, jsem tu myšlenku honem zahnala. Hříšně se na mě usmál.

Ačkoli mi nečetl myšlenky – kdyby to zkusil, poznala bych to – ale měla jsem pocit, že věděl přesně, co si myslím.

Díky bohu, že se zrovna neblížil úplněk. Jinak bych se na něj asi vrhla. Už takhle viselo moje sebeovládání na vlásku.

„Znáte jméno muže, který našel tělo?“

„Jmenoval se Henry Gateway. Chodí sem pravidelně.“

„Člověk?“

„Upír. Nedělá pro mě, ale mám jeho adresu.“

Od toho se už dalo odpíchnout. Tím se však nevysvětlovala Starkeho poznámka o tom, že byl ten svědek „kapánek opilý“. „Upíři se nemůžou opít.“

„Když toho upír vypije moc, může se kdykoli přiotrávit. To mi věřte. A Gateway jinak není žádný násoska, ale nedávno ztratil přítele.“ Elegantně pokrčil rameny.

Zamračila jsem se. „Není nebezpečné, když zákazníky obsluhuje opilý upír?“

„On je u našich zákazníků nesmírně oblíbený.“ Starke smyslně mávl rukou ve vzduchu. „Asi to bude tím, že je to tmavý typ, pohledný, navíc má francouzský přízvuk. Když pije, bedlivě ho hlídáme.“

„A jeho adresu máte proč?“

„Protože je dobrý pro obchod, jak už jsem řekl. Vyplatí se mi pohlídat si, jestli je ještě celý.“ Dopil sklenici a vstal. „Budou mě potřebovat venku. Máte ještě nějaké otázky, slečno Jensonová?“

Stál teď přímo přede mnou, takže jsem měla výhled přímo na jeho mužskou výbavu. A ta, pokud se dalo soudit podle velikosti boule, byla úctyhodná. Přinutila jsem se zvednout zrak k jeho očím a uviděla v nich smích. „Ne, ale uvítala bych, kdybyste mohl začít posílat lidi sem. Čím dříve je vyslechnu, tím dřív budou moct jít domů.“

„Většina z nich pospíchat nebude,“ pravil a trochu se uklonil. „Bylo mi potěšením, slečno Jensonová. Jestli se za mnou potom ještě zastavíte, než půjdete, budu mít pro vás tu adresu.“

„Bylo by fajn, kdybyste ji prostě nechal u barmana.“

„Jakže? Abych se okradl o poslední pohled na vaši krásu? Nikdy.“

Zvrátila jsem oči v sloup. „Víte, ty sladké řečičky vám nebudou nic platné.“

„Ach, ale jste roztoužená, a to už je začátek.“

„Jsem vlkodlak. Touha k tomu patří. Ale věřte mi, že my vlkodlaci disponujeme oním vybraným uměním sebeovládání.“

I když to moje už viselo na vlásku.

„Stejně je zábava to aspoň zkusit.“

„A já myslím, že je zábava odtáhnout lidi hezky na Direktorium a tam si je pěkně proklepnout. Jsem ale ochotná vzdát se toho potěšení, jestli jste i vy ochoten vzdát se toho svého.“

Zasmál se – a ten hřejivý zvuk mi rozvibroval páteř. „Jsem přesvědčen, že kdyby bylo víc strážců jako vy, slečno Jensonová, nepanoval by v komunitě takový neklid.“

Nečekal, jestli na to něco řeknu, vyšel z kanceláře a já si s úlevou vydechla. Aspoň jsem se teď mohla soustředit na hledání našich svědků.

Moje dlouhá noc se skutečně proměnila v nekonečné ráno. Během následujících šesti hodin jsem do sebe nalila dvě sklenice jemného Starkeho šampaňského Bollinger a pak přešla na kafe. O několik šálků později jsem se ale pořád cítila totálně pod psa.

Bylo tam možná jen třicet lidí plus obsluha Starkeho baru, ale nikomu z nich se nechtělo moc mluvit.

Opřela jsem se na židli a zakroužila krkem ve snaze uvolnit křeč ve svalech, ale uvolnit napětí mi to nepomohlo o nic víc, než jak mi kafe pomohlo načerpat energii.

Zrovna když jsem si přes to všechno dopřávala ještě jeden doušek kafe, vešla do kanceláře houpavým krokem nějaká bruneta. Její oblečení vypadalo draze a kolem krku i zápěstí měla spoustu zlata, čímž se odlišovala od ostatních, které jsem vyslechla. Ovšem stejně jako oni sebou schválně plácla do křesla bez jakékoli elegance, natáhla si dlouhé nohy a založila ruce na prsou.

„To vám to tedy trvalo,“ řekla naštvaným hlasem a neměla přitom ani trochu těžký jazyk. Musela být jediná, kdo v tomhle lokálu nepil. „Nikdo z nás nemá s tou useknutou hlavou nic společného, takže tohle je jenom ztráta času.“

„Omlouvám se, že se to tak táhne,“ řekla jsem, vzala do ruky videofon a opět zapnula nahrávání. „Jakmile mi odpovíte na několik otázek, jste zase volná.“

Zamručela, ale neznělo to šťastně.

„Mohla byste mi pro účely nahrávání sdělit své jméno a adresu?“

„Je legální, abyste mě nahrávala bez toho, abyste se mě napřed zeptala?“

„Ano.“

Odfrkla. „Jmenuji se Mandy Jonesová a bydlím v Elwoodu, v Lytton Street 14.“

Tudíž jsem konečně měla naši anonymní volající – a trvalo mi to jenom půlku zatraceného rána. „Jak dlouho jste dneska tady v baru, Mandy?“

Pokrčila rameny a zastrčila si pramen vlasů za ucho, čímž odhalila zápěstí plné stop po kousnutí. „Skončila jsem v práci a šla jsem rovnou sem, takže skoro celou noc.“

„Ani na chvíli jste neodešla?“

Zakroutila hlavou. „Už jsem chtěla odejít, když nás lidi od vás zamkli uvnitř.“

Vzala jsem si kafe a napila se. Chutnalo spíš vanilkově a skořicově než oříškově, ale pořád lepší než obyčejné kafe. Přemýšlela jsem, jestli mi Starke věnoval něco ze svých zásob, protože jsem si neuměla představit, že by to servíroval v baru. Na takovýhle podnik to bylo moc luxusní.

Mandy nevypadala, že by si všimla protahujícího se ticha. Ani se nevrtěla, jenom na mě dál nevraživě hleděla.

Buď byla hodně dobrá herečka, nebo skutečně neměla co skrývat.

„Jak jste se tedy dověděla, že je na parkovišti tělo s useknutou hlavou, když jste za celou dobu nevyšla ven?“

„Protože mi zaplatil, abych zavolala.“

To tedy znamenalo, že tenhle případ není až tak přímočarý, jak jsem myslela. Proč mě to nepřekvapovalo? „Kdo vám za ten telefonát zaplatil?“

Znovu pokrčila rameny. „Byl vysoký, blond, zelenooký. Ale měl barevné kontaktní čočky.“

Povytáhla jsem obočí. „Jak si můžete být tak jistá?“

Mávla ledabyle rukou. „Jsem optometrička. V těchhle věcech se vyznám.“

Možná ano. Ale proč by tenhle chlap – ať už to byl sám vrah, nebo někdo jiný – platil někomu, aby ohlásil vraždu? A jestli to byl vrah, tak proč by vůbec chtěl, aby to někdo hlásil? Nedávalo to smysl.

„Dal mi pět set dolarů za to, že zavolám,“ pokračovala. „Neodporovala jsem.“

Pět set dolarů, to se mi zdálo přehnané, a tak jsem přemýšlela, jestli to bylo schválně, aby na sebe upozornil. Ale proč by zabiják chtěl přitahovat pozornost k vlastnímu zločinu? Leda by to samozřejmě byl jeden z těch divných lidí, co jim dělá dobře, když se o nich mluví, i kdyby to bylo ve zlém. „A dostala jste ty peníze?“

„Jistěže.“ Sáhla do kapsy a vytáhla balíček bankovek. „Přinutila jsem ho, aby mi nejdřív zaplatil.“

„Nenapadlo vás, že si možná berete peníze od vraha?“

Zamračila se. „Samozřejmě že to nebyl vrah. Neměl na sobě žádnou krev.“

Neobtěžovala jsem se s vysvětlováním, že ta její logika má díry. Nebylo by totiž nic složitého jít se převléknout, a potom teprve vstoupit do klubu. Použila jsem na ni telepatii a prozkoumala její vzpomínky. Míhaly se v nich obrazy – nejasné záchvěvy tváří a tesáků promíchané s dozvuky rozkoše. Mluvila té noci s několika muži a s mnohem více muži si užila. Stáhla jsem se a zeptala se: „Všimla jste si na něm ještě něčeho nápadného? Něčeho divného?“

Než jsem to dořekla, už kroutila hlavou. „Ničím nevyčníval. Pamatovala bych si ho jenom kvůli těm očím.“

„Myslíte, že si ho pamatujete natolik, abyste mohla dát dohromady jeho portrét?“ Vzhledem k tomu, co jsem viděla v její mysli, se dalo pochybovat, že si bude pamatovat víc, než kolik toho řekla, ale za pokus to stálo.

„Možná.“ Nakrčila nos. „Ale neumím moc dobře kreslit.“

Usmála jsem se. „Někoho k vám pošleme. Stačí, když popíšete, co si pamatujete.“

„To bych zvládla,“ přiznala a přikývla.

„Znáte muže jménem Grant Haven?“ Ještě tuhle otázku jsem jí zkrátka musela položit.

Zavrtěla hlavou. „Proč? Je to ten, co přišel o hlavu?“

„Obávám se, že ano. Očividně tady pracoval.“

„To možná. Já se jich neptám na jména, víte?“

Já bych na jejím místě chtěla znát jméno muže, jemuž svěřím život, aby mě kousl a naplnil tak mé potřeby. No co, jiní závisláci taky neznají jména těch, kdo jim dodávají matroš. Záleží jim jenom na dávce.

„V tom případě je to všechno. Kvůli tomu portrétu vás ještě kontaktujeme.“

Kývla a vyskočila na nohy. „Takže můžu jít?“

„To určitě ano.“ Počkala jsem, až otevře dveře, a dodala jsem: „Jo a ještě něco.“

Zarazila se a s povytaženým obočím se na mě ohlédla. „Ano?“

„Proč zrovna tenhle pajzl? Je vidět, že byste si mohla dovolit nějaký lepší podnik.“

Na chvilku se zatvářila překvapeně, ale potom se smutně usmála. „Když půjdu jinam, riskuju, že natrefím na lidi, které znám.“ Pokrčila rameny a do očí jí vstoupil nešťastný stín. „Vypadá to, že se téhle libůstky nedokážu vzdát. Chci s tím přestat, ale nejde to. A tak chodím sem, kam by nikdo z mých známých nikdy nepáchl.“

„Díky, Mandy.“

Kývla a odšourala se ven ze dveří, ale já si byla skoro jistá, že ještě než odejde z klubu, jednou si šlehne. Měla v očích onen vyhládlý pohled, navzdory smutku, kterého jsem na ní zpozorovala.

Dva zbývající zákazníci mi nebyli schopni říct nic víc. Ani jednomu z nich nebylo povědomé jméno oběti, a dokonce to vypadalo, že jim je úplně fuk, že byl někdo takový kousek od nich zavražděn. Jediné, co je zajímalo, bylo nepohodlí, jež jsme jim působili.

Propustila jsem je a vypnula nahrávání na videofonu, který jsem strčila zpátky do kapsy. Bylo načase vrátit se domů a dohnat trochu toho spánku.

Vstala jsem a zamířila ke dveřím. Uvnitř v klubu byla pořád ještě tma, i když se už blížila jedenáctá hodina. Očividně byla všechna okna zatemněná.

Šla jsem k baru a pokynula barmanovi. Obchody musely jít pomalu, protože ještě žvýkal žvýkačku a leštil sklenice.

„Váš šéf mi tady měl nechat adresu Henryho Gatewaye.“

Povytáhl obočí a po vteřině řekl: „Šéf už je zase na cestě dolů.“

Safra. Další konfrontaci s tím upírem jsem vážně nepotřebovala, moje zásoby energie byly tak žalostné, jenže Starke už se tím svým klouzavým pohybem ke mně blížil, jeho tělo bylo dlouhé, silné a krásné, kůže zářila, jako by ji rozpalovalo samo slunce.

Zamrkala jsem a ten obraz se rozplynul. Nikoli však touha.

Najednou mě napadlo, jestli není emoční upír. Emoční upíři se spíš než krví živili emocemi a měli schopnost zintenzivnit silnější emoce pro své vlastní potěšení z krmení. Noční klub, který slouží k nasycení potřeb jiných lidí, by byl pro takového emočního upíra určitě dokonalou krmnou stanicí – a zároveň by se tím vysvětlovala moje neobvyklá reakce. Zapsala jsem si za uši, že až se dostanu zpátky na Direktorium, musím si o něm získat detailní informace.

Podal mi kousek papíru. Byla na něm Gatewayova adresa. Bydlel blízko, což znamenalo, že bych se mohla taky podívat, jestli je doma, než půjdu sama domů. Složila jsem papírek a strčila jej do zadní kapsy džínů. „Asi tu nemáte bezpečnostní kamery, že?“

„Je mi líto, ale ne. Mí klienti jsou raději, když jejich radovánky nikdo nenatáčí.“ Odmlčel se a zvlnil ústa do svůdné křivky. „A co vy, slečno Jensonová? Pořizujete si ráda záznamy svých úlovků pro budoucí potěšení?“

„Já dávám přednost potěšení v přítomném okamžiku,“ sdělila jsem mu. A potom, když jiskra vášně v jeho očích zahořela silněji, jsem honem dodala: „Děkuji vám za pomoc, pane Starke.“

„Rádo se stalo, rozkošná dámo. Rádo se stalo.“

Odfrkla jsem a padala odtamtud pryč. Po šeru v klubu mi začaly na prudkém slunci slzet oči, tak jsem zamrkala a zhluboka se nadechla, abych zbavila plíce posledních pozůstatků krve, zoufalství a nadrženého upíra. Pak jsem se otočila na patě a zamířila k parkovišti.

Cole a jeho tým už byli pryč, kolem parkoviště zůstala modro-bílá policejní páska, ale žádní policisté tu již nehlídkovali. Cole očividně získal vše, co potřeboval, a někdo prostě zapomněl tu pásku sundat.

Vlezla jsem do auta a do palubního počítače zadala Gatewayovu adresu. Bydlel jenom o několik ulic dál, takže mi cesta tam netrvala dlouho.

Gatewayův dům, stejně jako mnohé ostatní v této části města, měl omšelou a špinavou fasádu. Malý pruh trávy mezi pěšinou a silnicí byl však úhledně posekaný a podél předního plotu kvetly muškáty. Bylo vidět, že má trochu víc hrdosti, než je v této oblasti zvykem.

Zabouchla jsem dveře od auta a šla k domu. Nenašla jsem zvonek, a tak jsem zaklepala, přičemž klouby mých prstů setřásly několik vrstev prachu a klepání se pěkně rozléhalo. Čekala jsem několik minut, pak jsem zaklepala znova. Jedinou odpovědí byl štěkot psa z opačného konce domu. Chytila jsem za kliku a zkusila s ní pohnout. Dveře byly zamčené a já neměla žádný skutečný důvod vloupávat se do toho domu – i když to mě ještě nikdy nezastavilo. Jenže vloupat se dovnitř by znamenalo další papírování, a na něco takového jsem teď opravdu neměla sílu. Budu se sem muset později vrátit – nebo se vrátit do klubu a odchytit ho tam. Do toho se mi vůbec nechtělo, i když můj puls reagoval s nadšením.

Když jsem se vracela k autu, psí štěkání začalo znít naléhavěji. Jenže to nebylo takové to „kliď se odsud, tady hlídám já“, jaké šňafají do světa všichni psi, když přijde někdo cizí ke dveřím. Tohle znělo spíš jako „něco je špatně, potřebuju pomoc“.

To ve mně probudilo zvědavost. Překročila jsem malý záhonek a nakoukla do předního okna. Vedlo do ložnice, ale soudě dle prachu na polštářích se v ní moc často nespalo. Dveře ložnice byly otevřené, ale neviděla jsem toho o moc víc než jenom stinnou chodbu.

Napravo od domu stála malá kovová branka, a tak jsem ji otevřela a pokračovala podél boční strany domu. V této části stavby se nacházelo několik oken, ale všechny závěsy byly dokonale zatažené. Vzhledem k tomu, že majitel byl upír, mě to nepřekvapilo. Když jsem se přiblížila ke konci starého domu, štěkání zesílilo. Jakmile jsem obešla roh, vystartoval k mým nohám malý hnědobílý teriér, kousl do mých tkaniček u bot a pádil zpátky k domu. Sice neuměl mluvit, ale přesto se co nejvíc snažil mi sdělit, že uvnitř je něco šeredně špatně.

Nakoukla jsem oknem, ale neviděla jsem nic než pračku, která odhopsala napůl cesty po dlažkách, a za ní koš, zpola naplněný prádlem. Roztáhla jsem nozdry, natáhla vzduch a začala třídit jednotlivé pachy. Ani teď jsem nezaznamenala nic divného.

A přesto se ten malý pes mohl pominout.

Zvedla jsem ho, podržela ho jednou rukou, pak jsem otevřela dveřní síťku a zkusila vzít za kliku. I tady bylo zamčeno, stejně jako u hlavních dveří. Napravila to rána pěstí těsně nad zámkem, ale jakmile se dveře otevřely, udeřil puch.

Uvnitř bylo něco mrtvého.

Nebo někdo, vzhledem k reakci toho teriéra. Teď, když jsem ho držela, se trochu uvolnil, ale pořád jsem v jeho malém tělíčku cítila napětí.

Obešla jsem toulavou pračku. Do ticha tikaly hodiny a vzduch byl teplý – což vůbec nepomáhalo tomu, aby se mrtvý, ať už to byl kdokoli, nezačal rozkládat.

Následovala malá, stinná chodba. Nalevo byla toaleta a napravo otevřené dveře. Zdálo se, že smrad vychází odtamtud.

Jakmile jsem vešla do velké kuchyně s jídelnou, pes se začal kroutit. Přidržela jsem ho pevněji, aby se mi nevysmekl a neponičil důkaz, který bych mohla najít.

Z okna nad dřezem dovnitř proudilo slunce a zahánělo temnotu. Na malém stolku bylo prostřeno na snídani – což pro tohoto upíra byl balíček syntetické krve, která nyní už zasmrádala, a šálek kávy, dávno vychladlé. V lednici bylo mléko a další syntetická krev. Gateway očividně neobsluhoval u Danteho tolik zákazníků, aby ho to zasytilo.

Zavřela jsem lednici a šla, kam mě vedl nos, a v chodbě jsem našla Gatewayovo tělo, na zemi a na břiše. Byl bosý, kolem pasu měl uvázaný ručník, takže asi právě vylezl ze sprchy. Kůži měl bledou, tělo štíhlé, žebra a páteř zřetelně vystupovaly. Jela jsem očima dál a žaludek mi ztěžkl. Někdo mu oddělil hlavu od těla a krev se kolem krku rozlila do louže jako tmavá, zaschlá svatozář.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pouto stínů.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.