Christopher Golden

v nakladatelství FANTOM Print

Uncharted – Čtvrtý labyrint

FANTOM Print

2012

UNCHARTED is trademark of Sony Computer Entertainment Amerika LLC

Created and developed by Naughty Dog, Inc. “PLAYSTATION” AND THE

“PS” FAMILY LOGO ARE REGISTRED TRADEMARKS AND “PS3”

AND THE PLAYSTATION NETWORK LOGO ARE TRADEMARKS OF

SONY COMPUTER ENTERTAINMENT INC.

Copyright © 2011 by Sony Computer Entertainment Amerika LLC

This translation published by arrangement with Del Rey Books, an imprint

of The Random House Publishing Group, a division of Random House, Inc.

Cover © Jon Foster

Translation © Petra Kubašková

ISBN 978-80-7398-192-1

ISBN 978-80-7398-485-4 ePub

ISBN 978-80-7398-486-1 mobi

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Mému příteli Jimu Moorovi

PODĚKOVÁNÍ

Veliké díky mé skvělé vydavatelce Tricii Pasternakové za její snahu a trpělivost, a také Amy Hennigové – kreativní manažerce u Naughty Dog’s – za její podporu a nadšení. Mnohokrát děkuji také svému úžasnému agentovi Howardu Morhaimovi za důvtip, pochopení a moudré rady. V neposlední řadě děkuji i Riovi Youersovi za hudbu a za to, že zbožňoval Natea Drakea jako já.

1

Tropičtí ptáci se rozlétli, když Drake s džípem prudce uhnul na starou vyježděnou cestu. Auto lámalo větve a rvalo šlahouny lián, jak si Drake razil cestu deštným pralesem se zabijáky v zádech. Kolem svištěly kulky, na sedadle spolujezdce měl nádhernou, ale protivnou holku a kurevsky ho bolela hlava. S jednou rukou na volantu stočil džíp doleva a holka s našpulenou pusou vyjekla, když strhl auťák zpátky na cestu a na poslední chvíli se tak vyhnul srážce s pokáceným stromem.

Nathan Drake začínal džungli nenávidět.

Koukl do zpětného zrcátka jen okamžik předtím, než ho roztříštila kulka, takže chtě nechtě musel zariskovat a ohlédnout se přes rameno. Pronásledovala ho tři auta: jedna velká stará rachotina se držela vzadu za dvěma úplně stejnými džípy, jaký teď řídil on. Což bylo logické, protože stál zaparkovaný vedle nich, než ho ukradl.

Všude kolem dokola byla džungle. Ekvádorci tuhle divokou spleť deštného pralesa nazývali „El Oriente“, což se mu zdálo jako trochu moc obyčejný název pro místo plné věcí, které můžou člověka zabít – třeba brutálních zkurvysynů najatých naštvaným jihoamerickým drogovým bosem.

Na téhle rozježděné cestě, po níž se vydal, nemohla tři auta jet jinak než za sebou, což se mu hodilo. Znamenalo to, že dokud po ní pojedou, může na něj střílet jen jedna posádka. Kulky cupovaly listí a trefovaly větve, džíp poskakoval nahoru a dolů, až Drakeovi drkotaly zuby a krčil se, aby to neschytal.

„Takhle si představuješ zachraňování?“ zaječela dívka.

Podíval se na její velké oči, pěkná ústa a hebkou skořicovou pleť a rozhodl se, že skořici nemá rád. Ta je totiž, pokud mu bylo známo, dobrá akorát tak ke zkažení dobrého toastu.

„A jak jsi, sakra, přišla na to, že tě zachraňuju?“ zeptal se.

Když to slyšela, malinko zbledla a pak přimhouřila oči. „Možná proto, že jsi tady a zachraňuješ mě.“

Drake se zasmál, ale úsměv mu zase ztuhl, když slyšel, jak se několik kulek zakouslo do plechového zadku džípu. Bouchla rezervní pneumatika, připevněná vzadu, což bylo pořád ještě o moc lepší, než kdyby přišel o nějakou z gum, na nichž zrovna jel.

„Vypadá snad tohle jako zachraňování?“ zeptal se Drake. „Na týhle vyjížďce ses ocitla čistě náhodou, kotě.“

Popravdě řečeno, až taková náhoda to zase nebyla. Vnikl do osady v deštném pralese, kde se Ramón Valdez snažil ukrýt před zbytkem světa, aby odsud řídil drogový kartel. Na tak odlehlém místě se nikomu nechce Valdeze pronásledovat. Nikomu, kdo má všech pět pohromadě, pomyslel si Drake. Jemu to však nezabránilo vystopovat ho dvakrát za tři roky.

Akce, při kterých musel přímo krást, neměl zrovna v lásce, a měl k tomu své důvody, jež nejlépe vystihovalo to, co se kolem něj momentálně odehrávalo. Ale v případě Ramóna Valdeze udělal výjimku. Drake byl totiž najat, aby ukradl jistou věc, na niž měl přednostní právo. Už ji v minulosti jednou ukradl.

Ta holka mu udělala čáru přes rozpočet. Našel ji svázanou ve Valdezově ložnici a nejdřív si myslel, že ji tam nechá, ovšem pak ho její usilovná snaha o vyproštění přivedla k myšlence, že se možná nenechala svázat dobrovolně. To mu značně zkomplikovalo situaci, protože jeho plány stály na přesném načasování. Pár vteřin se pokoušel přesvědčit sám sebe, že nebude litovat, když ji tam nechá – že to všechno je jen divadýlko nacvičené pro Valdezovo potěšení – ale když už byl skoro na odchodu, uvědomil si, že si to jen nalhává. Drake uměl rozpoznat zajatce, když nějakého viděl.

„A co jsi tam vlastně dělala?“ zeptal se a strhl volant doprava.

„Dovolená,“ řekla zahořkle a znělo to jako „to je ale debilní dotaz“, přesně tím tónem, který si mladé ženy tak rychle a bravurně osvojí. „Co si jako myslíš?“

„O to tady fakt nejde,“ řekl Drake.

Palebná smršť očesala stromy po jeho levici; posledních pár kulek rozpáralo bok džípu a vysklilo zadní světlo. Papoušek ara explodoval uprostřed letu, když ho hustá střelba proměnila v gejzír krve a peříček.

„Možná by ses měl soustředit na řízení,“ vyjekla dívka se strachem v očích a přikrčila se na sedadle. „Jak můžeš být tak klidný?“

„Neřekl bych, že jsem klidný,“ a prudce zatočil volantem, aby se vyhnul vyvrácenému kmeni. Džíp kodrcal přes keříky a kořeny a těsně minul obrovitý kapok. „Takhle vypadám, když mám strach. Pozná se to podle toho, že mi zbělají klouby na rukou a začne mě bolet čelist, jak zatínám zuby.“

Dívka se podívala na jeho ruce na volantu. Určitě si těch kloubů všimla, protože v tu chvíli zbledla ještě o jeden odstín.

„Tak řekneš mi konečně, co jsi zač?“ naléhal Drake.

„Opravdu tě neposlal můj otec?“ zeptala se.

Z jejího zklamání zjihl asi tak, jak může zjihnout chlap, který se řítí v autě džunglí s tlupou zabijáků v patách. Náhle uviděl rozeklaný strom, který hledal: jediný orientační bod, na který tady člověk natrefí. Střihl to doleva, prohnal džíp skrz oponu visících lián a vjel na stezku zdusanou spíš kopyty než vyježděnou pneumatikami. Džíp drkotal jako pominutý; v jednu chvíli už si Drake myslel, že se mu snad rozpadne pod rukama a on tu zůstane sedět jen na sedadle řidiče s volantem v ruce – a auto nikde.

„Promiň, malá, ale nemám páru, o čem mluvíš.“

Zvedla bradu. Snažila se zamaskovat ztracenou naději, ale na to už bylo pozdě. „Jmenuju se Alex Munozová. Můj otec je starostou Guayaquilu. Vyhlásil ve městě válku drogám a nenechá se nikým koupit.“

Řekla to s pýchou a Drake jí to nezazlíval. Pokud byl někdo starostou tak velkého jihoamerického města a rozhodl se pustit do boje s drogovými kartely, pak musel být buď nehorázně odvážný, nebo absolutně padlý na hlavu. Zbytek příběhu mu Alex ani nemusela vyprávět. Krásná dívka, nanejvýš devatenáctiletá, svázaná a s roubíkem v puse v ložnici drogového bose? Byla rukojmím, součástí vyjednávací taktiky a pravděpodobně se měla co nevidět stát i obětí něčeho horšího.

Jak se vždycky dostanu do takovéhle šlamastyky? pomyslel si Drake.

Jenže Alex Munozová nemohla za to, že po něm teď střílejí. Jistě: rozvázal ji a dostal ven z osady, což ho prozradilo a zdrželo. Ale jeho plán byl už od začátku riskantní a ze zkušenosti věděl, že riskantní plány téměř vždy končívají tím, že na něj někdo střílí – a někdy ho i doopravdy trefí.

„Takže když tě neposlal taťka, kdo teda jsi?“ vyzvídala Alex a její nafoukaný výraz byl zpět. „Co máš se mnou v plánu?“

Drake druhou otázku ignoroval. Za ta léta dobře poznal jednu věc: pokud je člověk na útěku, jde mu o kejhák a má s sebou ženskou, nikdy jí nesmí říct, že nemá žádný plán. „Jmenuji se Drake. Nate Drake.“

Jestli poznala, že to pronesl ve stylu Jamese Bonda, pak to na sobě nedala znát. „Co se tady děje?“ zeptala se Alex. „Cos provedl, že jsi Valdeze tak naštval?“

Drake ukázal na zadní sedadlo. „Vidíš to?“

Věděl, co tam Alex uvidí, když se ohlédne. Bylo to zabalené do hrubé pytloviny a pevně převázané izolační páskou. Tu pytlovinu vzal na opiové farmě ve Valdezově domě na druhé straně osady. Izolačku si Drake přinesl už s sebou. Podařilo se mu otevřít vitrínku ve Valdezově pracovně, aniž by při tom spustil alarm, pak strčil ty věci do pytle, převázal, a když už byl skoro na odchodu, nahlédl ještě do ložnice a spatřil dívku se skořicovou pletí. Zbytek už byla fraška.

„Vidím to,“ řekla Alex.

„Slyšelas o Krčmě úsvitu?“

„Mluvíš o lokálu, nebo o Pacariqtambu? Místu zrození? Nebo mluvíš o ztracené kolonii?“

„Ty ten příběh znáš?“ řekl a zaradoval se, že to nemusí vysvětlovat. Už jen fakt, že se o tomhle vůbec spolu baví, byl sám o sobě absurdní. Usoudil ale, že je to lepší, než kdyby na něj ječela, ať ji nenechá zemřít, nebo kdyby sám sobě nadával, že sem vůbec přijel.

„Samozřejmě,“ ohrnula nos Alex. „Studuju na univerzitě.“

Skvělý, pomyslel si Drake, jedinej spratek široko daleko v celý džungli, a jako na potvoru v mým džípu.

V mytologii starých Inků bylo Pacariqtambo jeskyní, z níž vyšli na svět první lidé. Jedním z těch bratrů a sester byl muž jménem Ayar Manco, který nesl zlatou hůl, která mu měla ukázat, kde mají jeho lidé postavit první město Inků. Legenda praví, že si změnil jméno a založil město jménem Cuzco a že on i jeho sestry postavili první domy Inků holýma rukama. Mnozí ze zdejších lidí nepovažují vyprávění ani tak za legendu jako spíš za skutečné události. Tím pádem se před třemi lety po objevu pozůstatků ztracené kolonie – pravděpodobně odnože tehdejších původních Inků, pocházející až z časů Ayara Manca – rozpoutala vášnivá diskuse. Lidé z místního kmene tvrdili, že o ztracené kolonii celou dobu věděli, a trvali na tom, že ruiny jsou skutečným a opravdovým Pacariqtambem a Ayar Manco, zrazen sourozenci, se spolu se ženou a dětmi navrátil do rodné jeskyně a tajně tuto vesnici založil. Od té doby vede veřejnost ostré spory o tom, co je pravda, a co jen báje.

„Před třemi lety si mě Valdez najal, abych dovedl tým do Pacariqtamba a přinesl odtamtud veškeré artefakty, které tam najdeme. Ve skutečnosti ale stál o zlatou hůl Ayara Manca. Když jsem mu ji přinesl, rozhodl se, že mě raději zabije, než aby mi zaplatil. Jen tak tak jsem se dostal z Ekvádoru živý.“

Alex na něj zírala jako na blázna. „Tak ses rozhodl, že ji ukradneš zpátky?“

Drake se zasmál. „Šílíš? Chlápky jako já si Valdez dává k snídani. Ne, došlo mi, že mám kliku, že vůbec ještě dýchám. Ale Cuiqawové – kmen, který prohlašoval ty věci o Ayaru Mancovi – se domnívají, že jsou nejspíš jeho nejbližšími potomky, a tak by hůl měla patřit jim. To oni si mě najali, abych jim ji přinesl zpátky.“

„A tys na to kývl? Po tom, co tě Valdez málem zabil?“

„Makat se musí,“ řekl Drake, „A navíc Valdez porušil dohodu. To se prostě nedělá, chápeš? Tak jsem si řek, že když už nic, tak mu aspoň trochu zvednu mandle.“

Pokračovali dál, džíp sjel do potoka, rozstříkl vodu a s řevem zase vyjel na druhé straně. Střelba ustala a Drake začal na okamžik doufat, že Valdezovi hrdlořezové honičku vzdali. Vtom jeden z džípů s pronásledovateli vyrazil za nimi skrz liány a Drake si řekl, že ho to mohlo napadnout hned. Tak jednoduché to nikdy není.

„Hele,“ řekl Drake a koukl při řízení na Alex, zrovna když střelba ze zbraní znovu pokropila stromy na levé straně. „Myslíš, že otec za tebe nabízí odměnu, když se vrátíš v pořádku?“

Zůstala na něj zírat. „Říkals, že mě nezachraňuješ.“

„Ne,“ řekl Drake, „nevím o tom, že bych to říkal. A vůbec, tohle je sporný bod, nemyslíš? Chci říct, že jakmile člověk někoho takhle zachrání…“

„Nezachránils mě!“ vykřikla, zrovna když kulka rozbila na její straně boční zrcátko a střepy i kousky kovu zasypaly její vlasy.

„No,“ řekl Drake, „zatím ne.“

Nasměroval auto do zdánlivě příliš úzké mezery mezi stromy, ale nakonec projeli a ještě jim po obou stranách zbylo pár palců. Alex mu začala nadávat a kryla si hlavu, pak zvedla oči a užasle zamrkala, když zjistila, že se nevybourali. Drake sešlápl plyn na doraz až od kol odletovaly hroudy bahna. Rachot palby na několik sekund opět utichl, projížděli podezřele pravidelnou alejí stromů a zeleně, obklopilo je konejšivé ticho pralesa a jejich motor už bylo slyšet jen tlumeně.

Džíp najel na hrbol, přelétl ho a kola se na kratičký okamžik točila ve vzduchu, než opět dosedla na nevelkou mýtinu. Drake se na hrbolatém terénu snažil ztuhlýma rukama udržet volant ve stabilní poloze, ale začínalo tu být stále méně místa. Mýtinu lemoval hustý porost, stromy stály blízko u sebe a nakláněly se k sobě, jako by se proti nim spikly. Jediná možná cesta vedla přesně tudy, kudy nyní jel Drake a hned za ním Valdezovi střelci.

„Ó pane bože, teď je po nás!“ křičela Alex.

Drake to vzal plnou rychlostí ke vzdálenější straně mýtiny a stromy se hrozivě přibližovaly. Na poslední chvíli strhl volant doprava a dupl na brzdu, čímž se džíp dostal do smyku a se škubnutím se zastavil. Motor škytl a zhasl a pak v něm začalo klapat, jak byl z té námahy přehřátý.

„Dej ruce nahoru,“ řekl.

Alex na něj zmateně pohlédla: „Cože?“

Drake hodil zbraň na podlahu džípu, vylezl ven a zvedal paže, jako že se vzdává. „Jestli nechceš, aby tě odpráskli, dej ty zasraný ruce nahoru!“

Pronásledovatelé v prvním džípu vjeli s hlukem na mýtinu. Zaznělo několik výstřelů, ale Drake začal křičet anglicky i španělsky, že se vzdává, a zvedal ruce výš, aby ukázal, že to myslí vážně. Poodstoupil dál od džípu. Alex ho konečně poslechla, vystoupila z auta a napodobovala Drakea nejlíp, jak dovedla. Plakala.

Drakea napadlo, že úsměv teď není nejlepší nápad, ale dělalo mu potíže zachovat vážnou tvář. To mu působil strach. Uvědomil si, že Valdez přikázal zabijákům, aby přivezli zpátky tu holku a hůl Ayara Manca, a bylo zatraceně jasné, že jim dal za úkol oddělat zloděje – neboli jeho – který to obojí ukradl, ale blesklo mu, že když se vzdá, trochu je zmate. Aspoň v to doufal.

Ve chvíli, kdy první auto prudce zastavilo dvacet stop od něj, dorazilo na mýtinu i druhé auto plné zabijáků. Mířili zbraněmi na něj a na Alex. Ta velká kraksna se asi plahočila někde vzadu. V jednom z těch vozů musel být chlápek, který je měl všechny na povel, nějaký bastard chytřejší než zbylí bastardi. A ti jsou teď zmatení a čekají na něj, až vystoupí a rozhodne. Když se Drake vzdává, znamená to, že ho mají Valdezovi přivést živého, nebo ho přesto mají odprásknout?

Vyčkávající zabijáci zatím vylezli z džípů, všichni něco pokřikovali a sevřeli Drakea a plačící dívku v kruhu. Alex očividně nepochopila, že ji hodlají přivézt zpět živou, protože jako rukojmí má pro ně velkou cenu. A nebo možná právě proto brečí, pomyslel si Drake. Představa, že se tam vrátí zpět živá, ji možná děsí víc než smrt.

Nebo z toho děláš jen moc velké drama, napadlo ho. Zabijáci cosi naznačovali hlavněmi zbraní a křičeli španělsky, že si Drake má kleknout. Poslechl je a Alex udělala totéž, i když to od ní nikdo nežádal. Malý hubený muž s vražedným pohledem a knírkem, který vypadal jako nakreslený fixem, vyskočil ze zadního sedadla druhého džípu a kráčel k Drakeovi se zbraní u boku, jako kdyby je chtěl překvapit zezadu, přestože ho všichni napjatě sledovali. Takže tohle bude on. Drake čekal, až dá pokyn k palbě.

Jenže muž s tenkým knírkem neřekl ani slovo. Jestli jeho hoši čekali na rozkaz, budou si muset ještě chvíli počkat, protože tenhle týpek má rád všechno pevně v rukou. Vytáhl pistoli z pouzdra, kráčel dál, zvedl zbraň a namířil na Drakeovo čelo.

„Tak dělej!“ zařval Drake roztřeseným hlasem.

Mrňavý velitel se překvapeně zamračil a očividně měl za to, že ho Drake pobízí, aby stiskl spoušť.

„Co to…“ spustila Alex.

Zazněla jediná rána a ze stromů kolem mýtiny vzlétla k nebi hejna pestrobarevných ptáků. Mužíček s legračním knírkem zavrávoral dozadu, překvapeně a možná trochu s lítostí pohlédl na díru ve své hrudi, a zhroutil se na trávu.

Drakea a Alex v tu chvíli udržely naživu jen jejich zdvižené a očividně prázdné ruce. Zaskočení zabijáci se začali otáčet kolem dokola, mířili mezi stromy a snažili se zjistit, na koho že to mají střílet. Jeden z nich dokonce zbůhdarma vypálil pár ran.

Pak se stíny pohnuly, větve se začaly rozhrnovat a mezi stromy se objevily tucty zbraní i tváří. Některé byly níž a jiné výš, někteří byli oblečeni jako zdejší domorodci a jiní v prostém oděvu sezónních dělníků, ale všichni byli ozbrojení. Měli střelné zbraně i luky s nataženými šípy a také nože, které byli připraveni hodit. Kromě cvakání kohoutků a praskání větví vládlo naprosté ticho.

Jeden z Valdezových mužů začal křičet na ostatní, ať začnou střílet, jako kdyby chtěl, aby někdo zmáčkl kohoutek dřív a on nemusel být první. Kousíček od jeho zablácené levé boty se do země zapíchl šíp. Jednu nebo dvě vteřiny na šíp zíral, než odhodil zbraň do trávy.

Za okamžik už se i zbytek zabijáků zbavoval zbraní a lidé kmene Cuiqawa se hbitě vynořili ze stromoví a obstoupili je. Někteří domorodci utíkali k Drakeovu ukradenému džípu a jeden z nich vzal ze zadního sedadla hrubý pytel, vítězně jím zatřásl a kýval hlavou na znamení díků. Drake jen doufal, že ten chlap pochopil, že nešel po zlatém artefaktu jen proto, aby si vysloužil vděk kmene.

Vstal a zamířil k Alex. Dívka se stále tvářila vyděšeně a zírala na Cuiqawy, jako by mohli představovat novou hrozbu. Drake jí pomohl na nohy.

„A teď?“ zeptal se. „Teď se to může brát jako záchrana?“

2

Drake strávil většinu letu z Guayaquilu do Chicaga tím, že dospával. Po adrenalinové štvanici posledních dní, kdy se snažil udržet naživu, byl šíleně utahaný, ale zároveň ho naplňoval vzácný pocit uspokojení. Vyrovnal si účty s Valdezem, navrátil historický artefakt právoplatnému majiteli – no dobře, byl to on, kdo ho tehdy poprvé ukradl – a nyní se vracel domů s takovou sumou v hotovosti, jakou už dlouho pohromadě neviděl.

Kmen mu vyplatil odměnu za to, že dostal zpět zlatou hůl, ale starosta Guayaquilu mu samou radostí, že se mu dceruška vrátila živá, zaplatil ještě mnohem víc. Odměna za ten druhý skutek byla o to sladší, že ho vykonal čistě náhodou, i když mu to trochu pocuchalo nervy. Takovou kliku neměl moc často a už se nemohl dočkat, až se o šťastnou novinu podělí s Victorem Sullivanem, nejlepším přítelem a občas i parťákem v dobrodružství, jako bylo toto.

Na palubě letadla s ním cestovalo několik uječených dětí a zdálo se, že pasažér s parametry zápasníka sumo na sedadle za ním se zrovna neradoval, když si Drake sklopil opěradlo. Rozhodl se však, že si své potěšení nenechá nikým narušovat a celý svět mu může vlézt na záda. Ze sluchátek mu zadarmo proudila do mozku tichá hudba a podařilo se mu prospat celý film. Probudil se přesně včas na oslizlé kuřecí maso s brokolicí, což měl být nejspíš oběd nebo snad ranní omeleta, kdyby se ukázalo, že to zmražené cosi kolem kuřete a zeleniny je vlastně vejce.

Letadlo přistálo téměř o čtvrt hodiny dřív – krátce před desátou hodinou ranní – a když si Drake odepnul bezpečnostní pás a vstal, na první pohled spokojený a odpočatý, připadalo mu, že u ostatních cestujících zaznamenal několik závistivých pohledů. Většina z nich vypadala pobledle a zmoženě, ale jemu bylo dobře, vytáhl zpod sedadla batoh a z horní přihrádky vyndal tlumok. Sumo, který předtím těžce nesl jeho sklopené opěradlo, stále vězel zaklíněný v sedadle 17D a snažil se z něj dostat, ale to už Drake opouštěl letadlo.

Když se přesouval mezi dvěma terminály, v nose ho zašimrala vůně skořicových rohlíčků a zakručelo mu v břiše. Povedlo se mu udržet v žaludku odpornou šlichtu, kterou aerolinky krmily pasažéry, ale teď dostal znovu hlad a pro skořicové rohlíčky měl odjakživa slabost. Byly takový jeho kryptonit – kdyby byl kryptonit křehký, teplý, obalený cukrem a chutnal Supermanovi. Nebo tak nějak, pomyslel si.

Zatímco čekal ve frontě na rohlíčky a těšil se na americkou kávu, sáhl do kapsy a vytáhl mobil, po dobu letu vypnutý. Zapnul ho a zjistil, že se mu tam nastřádalo pár zmeškaných hovorů a zpráv. V první našel zmatený vzkaz nějaké opilé ženy a usoudil, že to musel být omyl. Druhá zpráva byla od Vivian, ženy, která fungovala jako jeho cestovní agentka, kdykoli potřeboval vycestovat a nechtěl, aby ho při tom někdo vypátral. Drake na Vivianin vkus až příliš improvizoval, takže ho často hubovala, že nevyužívá jejích služeb častěji. Ale tentokrát ho chtěla pokárat za to, že letěl z Ekvádoru do USA na vlastní pas. Udělal to nerad a bál se, aby na sebe neupoutal pozornost Homeland Security1, ale vypravil se do Jižní Ameriky jako obyčejný turista, ne jako džihádista, který si dává lekce létání a pak se po pár týdnech výcviku odpálí v nějaké ukryté horské pevnosti v Afghánistánu.

Třetí zpráva byla od Sullyho.

„Nate, to jsem já. Zavolej mi, hned jak tohle najdeš. Něco se stalo a druhý pár očí by mi přišel vhod. Jeden mozek navíc by taky nebyl na ško…“

Telefon zapípal a Drake na něj překvapeně zamrkal, protože mu opět volal Sully. Zmáčkl palcem tlačítko a přijal příchozí hovor.

„Sully,“ řekl se svraštělým obočím. „Co se děje tak důležitého?“

Koutkem oka zpozoroval pohyb a cukl sebou, předrážděný po událostech z uplynulých dní, ale to mu jen dívka za pultem podávala sáček, z něhož se linula slastná skořicová vůně.

„Už jsi na půdě USA, Nate?“ ptal se Sully.

„Zrovna přesedám v Chicagu,“ řekl Drake a vykročil k malému stolku, kde si mohl sednout zády ke stěně.

Slyšel, jak se Sully zarazil, a připadalo mu, že ho slyší vydechovat. Má doutník, napadlo Drakea. Sully pravidelně jednou za měsíc přestával kouřit a pokaždé dlouho žvýkal nezapálený kubánský doutník, jako by si dodával odvahu škrtnout sirkou. Bylo zřejmé, že si to ráno potřeboval přímo zakouřit.

„V Chicagu,“ řekl Sully a jeho hrubý hlas zněl ještě chraplavěji než obvykle. „Za jak dlouho se můžeš dostat do New Yorku?“

Nate ani nedonesl skořicový rohlíček k ústům a strnul.

„Co se stalo v New Yorku?“

Slyšel, jak Sully vyfouknul další oblak doutníkového kouře, než odpověděl.

„Vražda.“

* * *

Krátce po třetí hodině odpolední se Drake vezl na zadním sedadle newyorského taxíku, vdechoval aroma z vonné tyčinky, kterou taxikář pálil, a sledoval, jak se cestou na Grand Central Station kolem míhají zelené ukazatele. Mohl jet letištním autobusem přímo z JFK International Airport v Queensu na Grand Central v srdci Manhattanu, ale bylo jasné, že Sully na to spěchá, a Drake měl tentokrát s sebou hromadu peněz.

Jen litoval, že Sully nezavolal dříve. Drake se celý život učil, jak se vypořádat s maléry, a velkou roli v tom hrály právě Sullyho sklony vybalit na něj všechno na poslední chvíli. Ale netipoval, že by jeho neochota zabíhat do detailů nějak souvisela s obvyklými hříčkami tohoto stárnoucího lovce pokladů. Těsně předtím, než Sully spěšně ukončil hovor, Drake uslyšel v pozadí plakat ženu. Pokud jeho starý přítel a učitel nechtěl mluvit o vraždě, bylo to patrně proto, že se v místnosti nacházela truchlící pozůstalá. O Sullym se nikdy nedalo říct, že je citlivka, ale necita určitě nebyl.

Truchlící pozůstalá by zároveň vysvětlovala, proč mu Sully nepřišel naproti na letiště, když letadlo přistálo. Pokud z jakéhokoli důvodu potřeboval Drakea jako zálohu, za normálních okolností by mu chtěl dát instrukce co nejrychleji. Místo toho ho jen požádal, aby se setkali pod hodinami v hlavní hale na stanici Grand Central.

Taxík ho vysadil před restaurací jménem Pershing Square, která nebyla skoro ani vidět pod vysoko klenutým viaduktem na Park Avenue. Drake taxikáři zaplatil, ale skoro se na něj nepodíval, natolik byl zabraný do myšlenek. Měl štěstí a stihl odletět z Chicaga půl hodiny poté, co domluvil se Sullym, a během ani ne dvou a půl hodiny letu a cesty taxíkem se mu skoro podařilo nechat myšlenky jen tak plynout nebo se soustředit na jiné věci. Ale když byl teď na místě, najednou si nemohl pomoci a musel si dělat starosti.

Dá se říct, že Victor Sullivan ho vychovával od puberty a naučil ho všechno – tedy skoro všechno – co nyní věděl o tom, jak se dá přežít v téhle branži pátrání po těžko dohledatelných věcech. Procestovali celý svět a hledali poklady i starožitnosti v podstatě pro kohokoli, kdo si mohl dovolit jim za tu práci zaplatit. A za celou dobu nikdy neslyšel Sullyho mluvit tak ponurým a ztrápeným tónem, jakým hovořil dnes do telefonu.

Řidič taxíku dlouze zatroubil, když Drake pospíchal přes ulici. Ovanul ho chladný říjnový vítr, až se otřásl a zalitoval, že nemá kabát. Nechal si zavazadla ve skříňce na letišti JFK a počítal s tím, že se tam cestou zpátky z města ještě zastaví, ale žádné z jeho sbalených věcí by mu nepomohly. V Ekvádoru bylo teplo a vlhko. Drake už v životě strávil příliš mnoho času v lokalitách s horkým a vlhkým klimatem, takže mu studený podzimní vítr moc nevadil, ale tohle byl velký skok, jako kdyby prošel dveřmi na druhý konec světa.

Neusnadnilo by mi tohle život? napadlo ho. Ale takové věci se samozřejmě dějí jen ve vědeckofantastických filmech a fantasy příbězích, kde jsou všichni hrdinové vznešení a smrt nebývá absolutním koncem. Skutečný život se řídí méně příhodnými pravidly.

Drake vzal za těžké dveře ze skla a mosazi, otevřel je a vystoupal po kamenné dlažbě mezi vnějšími a vnitřními dveřmi. Po jedné straně stál muž s dlouhým, špinavým a slepeným plnovousem a vpadlýma očima a měl na sobě ceduli, ohlašující příchod konce světa, ale nedalo se nikterak poznat, zda ten okamžik uvítá, nebo zda ho bude želet.

Jakmile vstoupil do hlavní haly – obrovské vyumělkované dvorany, která se mu vybavila jako první, když si vzpomněl na Grand Central Terminal – vzal to přímo pod velikánské hodiny. Spatřil pod nimi stát Sullyho; starší muž byl však otočený jinam. Díval se na schody na konci terminálu a nejspíš přemýšlel o scéně s dětským kočárkem z De Palmových Neúplatných, parafrázi scény z ruského snímku Křižník Potěmkin. Prošli spolu Grand Central několikrát a Sully mu pokaždé musel o těch schodech vyprávět. Sully pookřál, když ho uviděl přicházet, a přestal být zamyšlený. Podle vystrašeného pohledu v jeho očích však Drake usoudil, že asi nepřemýšlí o starých gangsterských filmech.

„Nate,“ řekl Sully. „Dík, žes přišel.“

„Tak jako tak jsem byl na cestách. Jen jsem to musel vzít trochu oklikou,“ odvětil Drake. Jejich konverzace se většinou zakládala na žertících, ale tentokrát mu připadalo, že lehkovážný přístup možná není na místě. „Copak se děje, Sully? Mluvil jsi o vraždě. Stačí se na tebe podívat a už vím, že to nebude obyčejná detektivní zápletka.“

Sully se zamračil a mnul si šedivý knírek. „Nejsem tak upovídaný jako obvykle, co? Řekl bych, že ne. Ale od tebe to sedí, ty taky vypadáš, jako kdyby tě přejel parní válec.“

Drake povytáhl obočí: „Taky tě rád vidím.“

Sully se unaveně pousmál a v očích mu trochu zableskly obvyklé rošťácké jiskřičky, ale pak ho úsměv zase přešel a jeho pohled potemněl. Kývl hlavou k řadě obloukových vstupů vedoucích na nástupiště a do vlakových tunelů.

„Pojď se mnou. Tudy,“ řekl.

Drake ho následoval bez jakýchkoli dalších otázek. Jestli měl Sully v úmyslu nechat odpověď vyplynout nějakým neobvyklým způsobem, Drake mu to chtěl dopřát. Za ta léta přátelství si to zasloužil, a ještě mnohem víc. Když došli ke schodišti a vydali se do spodního podlaží, zkoumavě si Sullyho prohlížel. Se svým věčným vzhledem pijáka a nenapravitelného sukničkáře vypadal tak, že by spíš zapadl jako hazardní hráč do Havany padesátých let než do Ameriky jednadvacátého století. Šedivějící vlasy měl trochu rozcuchané a tmavé kruhy pod očima naznačovaly, že toho minulou noc asi moc nenaspal. Pod hnědým koženým bomberem měl jednu ze svých guayaberas – lněných košil oblíbených v Latinské Americe a Karibiku. Košile i khaki kalhoty, které měl na sobě, byly zmuchlané, což znamenalo, že jestli vůbec spal, tak v oblečení z předešlého dne.

Drake už Sullyho neviděl skoro dva měsíce, ale ani ne před týdnem si volali a v té době nic nenasvědčovalo tomu, že by něco bylo špatně. Ale vraždy přicházejí bez ohlášení.

Sully ho provedl spodní halou a kolem obloukových vstupů k podzemnímu bludišti železničních tunelů, až se nakonec vydal skrz jeden z oblouků a ušel asi dvanáct stop k nástupišti. Stropní světla nad jejich hlavami nepravidelně blikala ve tmě. Bližší i vzdálenější rachot vlaků dělal dojem, že se svět každou chvíli rozsype. Ten hluk připomněl Drakeovi, jak v dětství počítal vteřiny mezi burácením hromu a snažil se poznat, jak daleko je asi bouřka a jestli by ho mohl zasáhnout blesk.

Žádný vlak je na nástupišti nečekal. Drake napůl očekával, že teď nastoupí a někam pojedou, ale kdyby ano, určitě by to nebylo vlakem. Kolejiště byla prázdná, a kromě jich dvou úplně opuštěná – až na žlutou policejní pásku, která měla zabránit veřejnosti ve vstupu na konec nástupiště. Drake se nemusel na nic ptát: věděl, kam mají namířeno.

O dvě nástupiště dál zařinčel a zasyčel vlak, čekající na dva dobíhající opozdilce. Průvodčí stál u dveří a popoháněl je. Pohlédl na Drakea a Sullyho. Kdysi dávno by se o ně nestaral – New York tehdy býval takový – ale po jedenáctém září se vše změnilo. Sully to věděl taky, protože se zastavil před páskou, ohraničující místo činu, a nepohnul se ani o krůček za ni. Byli dost podezřelí už jen tím, že se bez zjevného důvodu zdržovali tady dole. Drakea napadlo, že si průvodčí možná myslí, že jsou detektivové v civilu, ale pak si uvědomil, že na to nejsou vhodně oblečeni. A jestli si muž všiml košile guayabera pod Sullyho bundou, okamžitě se dovtípil, že se nejedná o policisty. Většina z nich si takové úlety nechává na doma.

Sully stál u policejní pásky a z kapsy bundy vytáhl doutník. Ačkoli na předpisy zrovna moc nedbal, nezapálil si ho, jen si jej strčil mezi rty a asi minutu ho převaloval v zubech a přemýšlel. Drake ho nikdy nepoznal jako někoho s podobnými sklony k rozjímání.

„Sully, začínáš mě trochu děsit. Co kdybys mi už řekl, kdo je ten mrtvý?“

Sully ještě chvíli zíral na jedno místo za policejní páskou, pak vyndal doutník z pusy a otočil se k Drakeovi.

„Tohle nástupiště je od včerejšího večera uzavřené. Vlak zrovna přijížděl z Connecticutu – po cestě hodněkrát zastavuje – a když odjel, zůstal na nástupišti starý kufr, loďák. Většina lidí odjížděla z města, ale pár jich taky přijelo. Jeden z průvodčích si na kufr vzpomněl a taky na dva muže, kteří seděli poblíž. Předpokládal, že s tím zavazadlem přišli, ale nijak důkladněji si je neprohlížel. Prý měli tmavé kabáty; nic jiného si nepamatoval.“

Sully vrtěl hlavou s očima přimhouřenýma a byla na něm vidět bezmoc. „Zkus si to představit, Nate. V tom kufru mohlo být cokoli na světě. Mohl být narvaný semtexem nebo něčím podobným. Umíš si představit, co by se stalo, kdyby taková nálož výbušnin explodovala přímo pod městem? Jsme posedlí letadly, ale nikdo se nestará o…“

Odmlčel se, aby se nadechl. Vypadal spíš rozzlobeně než zarmouceně, ale Drake znal Sullyho dost dobře na to, aby poznal, že cítí obojí.

„Takže ten kufr nebyl nacpaný výbušninami?“ spekuloval Drake.

Sully po něm střelil přísným pohledem. „K tomu bych se dostal. Ale ne, nebyl. Ovšem lidé na místě reagovali, jako by byl. Stovkám vlaků byl zakázán vjezd do stanice a tisíce byly evakuovány. Odbor dopravy povolal protiteroristické agenty a newyorská policie sem přivedla pyrotechniky. Psi, vycvičení k vyhledávání bomb, nereagovali, ale oni s tím kufrem dál zacházeli, jako kdyby měl vybuchnout. O ta zvířata se stará několik psovodů – jeden z nich je kdysi cvičil k vyhledávání mrtvol a ten smrad bezpečně poznal. Nechal se slyšet, že podle něj je v kufru mrtvola. Ukázalo se, že má pravdu.“

Drake mu položil ruku na rameno. Hodně nerad viděl kamarádovu bolest. „Sully…“

„Byl to Luka,“ řekl Sully, tiskl spodní čelist a zlostně blýskal očima. „Ale ne celý, Nate. Neměl ruce ani nohy. Zbyl z něj jen trup. Taky mu uřízli hlavu, ale aspoň ji dali do toho kufru. Ať ho zabil kdokoli, končetiny mu neamputoval proto, aby znemožnil identifikaci, jinak by tam přece nedával tu…“

Sullymu se zlomil hlas. Se zkřiveným obličejem si strčil doutník zpátky do pusy a opět civěl do prostoru za žlutou páskou. Vlak se o dvě nástupiště vedle dal za hlasitého řinčení do pohybu a Drakea napadlo, jestli je průvodčí pořád sleduje. Taky mu bylo divné, jak to, že se na ně ještě nesesypali policajti nebo FBI a nezačali zjišťovat, co tady pohledávají. Kdyby kufr byl místo Sullyho mrtvým kamarádem naplněný výbušninami, nikdy by se nedostali sem dolů bez toho, aby je někdo zastavil. Ale vražda nevzbudila takový poprask.

Zaživa byl Luka Hzujak archeolog, univerzitní profesor a sběratel starožitností. Taky byl jedním ze Sullyho nejstarších a nejlepších přátel, mužem, který pokládal moderní pojetí dějin za stejně nejistou věc jako věštění budoucnosti. Luka byl proslulý tím, že vytáčel kolegy a zaměstnavatele, protože odmítal přistoupit na momentálně uznávané verze výkladu historických období, zvláště starověkých. V poslední době se zapsal jako úspěšný autor kontroverzních historických knih, napsaných jazykem srozumitelným pro širší veřejnost. Drake se s Lukou potkal několikrát a byl mu značně sympatický. Ještě si dokázal vybavit jeho tvář s potměšilým výrazem a viděl, jak si vždycky uhlazoval kozí bradku jako čertík z kresleného filmu. Luka nikdy nezavrhoval práci, kterou dělali Drake se Sullym. Hlavně proto, že se domníval, že zásadní důkazy, díky nimž bylo možné napadnout různá pojetí historických událostí, nalezli právě vykradači hrobek a lovci pokladů.

„To je mi líto, Sully,“ řekl Drake. „Něco takového by se nemělo stát nikomu, tím spíš ne lidem, jako byl Luka. Už policie na něco přišla?“

Drake se neobtěžoval ptát se, kde Sully přišel k informacím o nálezu těla. Bylo zcela jasné, že má zdroj u newyorské policie, což opravdu nebylo žádné překvapení. Sully měl všude kámoše, s nimiž chodíval pít, nebo parťáky na hazardní hry. Před šesti lety strávili několik deštivých týdnů v Bhútánu, kde hledali starověkého démona a zvířecí masky. Tehdy se hned prvního dne vypravili na trh, aby sehnali něco proti dešti, a prodavač kozího sýra a vína tehdy poplácal Sullyho po zádech a objal ho jako ztraceného a opět nalezeného bratra. Když ho ten chlap pustil a poodstoupil, Drake si všiml obezřetného a podezíravého výrazu v trhovcově tváři. On a Sully byli sice přátelé, ale jeden druhému nedůvěřovali. Toto se zdálo být běžnou praxí a táhlo se to z Bhútánu přes Spojené státy až na Velikonoční ostrovy. Drake Sullymu důvěřoval, alespoň většinou ano, ale jedna z prvních věcí, které ho naučil, bylo zachovat si určitou zdravou míru nedůvěřivosti, díky níž přežije.

Ale Sullyho spojka na newyorské policii mu příliš neposloužila.

„Zjistili kulový,“ řekl Sully.

Drake se zachmuřil a obrátil zrak vzhůru k problikávajícím světlům. „Vážně? Tohle je přece Grand Central. Musí mít všude rozmístěné kamery.“

„Ale jasně že mají. Jenže to ještě neznamená, že jsou všechny v provozu. Když se nevejdou do rozpočtu, musí se udělat výběr. Některé věci jdou stranou,“ řekl Sully a znovu se k němu otočil. „Ale my máme něco, co policajti nemají.“

„A to je co?“

V Sullyho očích se mísila bolest s pýchou. „Máme Jadu.“

3

Drake a Sully jeli linkou metra, která převáží pasažéry sem a tam mezi Grand Central a Times Square, pak nasedli na další linku jedoucí na sever. Seděli vedle sebe tiše a Sully se ostražitě rozhlížel po ostatních cestujících. Světla problikávala a proměnila škrábance na oknech od nějakých vandalů v podivné jizvy. Sedačka pod Drakem byla rozříznutá, ale to mu nevadilo tolik jako zápach, kterým byl prosycen vzduch. Někdo tu po sobě zanechal závan potu a moči. Vagon s rachotem uháněl po dráze a kýval se dopředu a dozadu a Drake by se tím skoro nechal ukolébat, kdyby se toho dne nedověděl o vraždě.

Sully hleděl kolem sebe a byl mnohem víc paranoidní, než jak ho Drake kdy viděl.

„Co se děje, Sully?“ řekl Drake tlumeným hlasem. Podíval se kolem dokola, jestli si jich někdo nevšímá, nakažený kamarádovým stihomamem. Ale tohle bylo newyorské metro a v něm lidé zpravidla předstírají, že jsou ve voze sami. „Jak se ti povedlo ukrýt před nimi Jadu?“

„Nebyl to můj nápad,“ zamumlal Sully a šlehl po Drakeovi pohledem. „Ani za nic nechce mluvit s policií, protože se bojí, že ji nakonec zabijou stejně jako otce.“

„Ona ví, kdo to udělal?“ zeptal se Drake se zaujetím.

„Ne. Ale mohla by vědět proč. A teď drž klapačku. Už tam skoro budeme.“

Drake se nechtěl hádat. Dobře viděl, jak Lukova vražda se Sullym zamávala. A jestli byl přehnaně ostražitý ze strachu, že by Jada mohla být rovněž v ohrožení, nevyčítal mu to. Sully byl kmotr té dívky a svou roli bral vážně. A když byl teď Luka mrtvý, udělal by cokoli, aby zajistil, že o ni bude postaráno.

Ačkoli už to vlastně nebyla dívka, nebo ano? Když Drake viděl Jadranku Hzujakovou naposledy, bylo jí asi jedenáct nebo dvanáct. A během těch let, která od té doby uplynula, si jen matně uvědomoval, že dívka dospěla, ale šlo to tak hodně mimo něj, že si jen stěží dokázal Jadu představit jako dospělou ženu. Před pěti nebo šesti lety se on a Sully sešli s Lukou a dali si večeři v malé zapadlé putyce v Soho, která vypadala, jako by tu stála desetiletí beze změn. Při večeři se Luka zmínil o tom, že se Jadě líbí na vysoké škole, tudíž jí teď mohlo být mezi dvaceti a třiceti. Ale obraz malé holčičky mu utkvěl v paměti a nemohl ho vyhnat z hlavy.

Vlak vjel do stanice na 79. ulici. Sully plácl Drakea do kolene, vstal a prosmýkl se mezi stojícími pasažéry. Drake šel za ním a musel se usmát, když se snažil obejít mladou těhotnou ženu s obrovským břichem.

Na nástupišti se Sully opřel ze strany o novinový stánek a čekal, až se dveře zavřou a vlak odjede. Drakea napadlo, že už to s tou opatrností přehání, ale jelikož musel změnit plán své cesty a přijet sem do New Yorku, a jelikož od chvíle, kdy vystoupil na letišti, se ještě nezastavil, uvítal, že může pár minut jen tak stát. Krom toho věděl, o co Sullymu jde: chtěl počkat, až se nástupiště vyprázdní, a ztížit tak situaci každému, kdo by je chtěl sledovat a zůstat při tom nenápadný.

Když se chumel valících se cestujících začal drobit a vlak odjel, Sully s Drakem se bok po boku vydali mlčky nahoru po schodech. Venku foukal chladný podzimní vánek a stíny se začaly prodlužovat v odpoledním slunci. Sully zahnul do města a Drake trpělivě počkal, než ušli půl bloku od stanice metra, a pak teprve znovu promluvil.

„No tak, Sully,“ řekl Drake. „Trpělivost je ctnost, ale já si na ni nikdy nepotrpěl. Ženeš mě sem přes půl země…“

„Byl jsi v Chicagu. To není ani polovička cesty.“

Drake se zamračil. „Počty mi nikdy nešly. A o to tady nejde. Luka je mrtvý a podle toho, jak se chováš, si evidentně myslíš, že to tím nekončí, ať už ho zabil kdokoli. Jestli mě hodláš do něčeho namočit a mám skončit rozřezaný v lodním kufru, chtěl bych alespoň vědět, do čeho jdu.“

Sully se na něj přísně podíval. „To já taky.“

Dlouze vydechl, trochu se zklidnil a rozhlédl se kolem sebe, aby se ujistil, že jim nikdo nevěnuje extra pozornost, pak vrazil ruce do kapes a s pohledem upřeným před sebe tiše promluvil.

„Tady máš fakta,“ spustil Sully. „Možná si pamatuješ, že Jadina matka zemřela, když byla Jada ještě dítě.“

„Rakovina prsu, nemám pravdu?“ zeptal se Drake.

„Plic,“ opravil ho Sully. „Luka se před pár lety znovu oženil, vzal si ženu jménem Olivia. Jada jí říkala zlá macecha. Olivia Hzujaková pracuje u společnosti jménem Phoenix Innovations. Tu firmu řídí chlápek jménem Tyr Henriksen – myslím, že je to Nor. Phoenix se specializuje hlavně na výrobu zbraní, má obchodní partnery po celém světě, ale mají tam výzkumné oddělení, které drží věci pěkně pod pokličkou.“

„Proč mi připadá, že jsem to jméno už někde slyšel?“ zajímal se Drake a zbystřil, když periferním viděním zachytil zpomalující auto. Ukázalo se, že nějaký taxík jen vysazuje pasažéra, ale kvůli Sullymu se už lekal i vlastního stínu. „Jméno Tyra Henriksena, ne té společnosti.“

„Myslel jsem si, že ti to bude něco říkat,“ odvětil Sully. „Henriksen je sběratel starožitností a neštítí se získávat je nekalým způsobem, když to poctivou cestou nejde.“

„Když musí, najme si pašeráky a zloděje,“ objasnil Drake.

Sully potutelně zvedl obočí. „Já vím. Umíš si to představit? Darebáky a lotry.“

Drake na to nic neřekl. Sully vtipkoval, ale Drakovi to nepřipadalo vtipné. Obcházel zákon a někdy ho i porušil, a při práci občas natrefil na bezcharakterní lidi, ale nepovažoval se za jednoho z nich.

„Před třemi měsíci to Henriksen zkoušel na Luku přes Olivii. Snažil se ho zapojit do nějakého soukromého projektu,“ pokračoval Sully. „Myslím, že Luka neměl z Henriksenova návrhu dobrý pocit. Začal do toho trochu šťourat a na Henriksenovo přání zahájil bádání, při němž však narazil na něco tak nepříjemného, že s tím přestal. Jenže nepřestal doopravdy. Pracoval na projektu dál, ale ne už pro Henriksena, nýbrž jen sám pro sebe.“

„Pořád v tom nemám moc jasno.“

O pár bloků dál se zastavili na rohu 81. ulice a Broadwaye a čekali, až naskočí zelená. Na jihovýchodním cípu křižovatky stál Starbucks a Drake zatoužil po kávě, ale snažil se soustředit na Sullyho a lidi kolem sebe. Mladá žena v kostýmu – odhadl ji na Indku nebo Pákistánku – venčila malého roztomilého psíka. Dva muži přecházeli na semaforech, nesli si kelímky od Starbucks a něčemu se smáli. Drake sice žádné nebezpečí neviděl, ale jako by ho cítil. Usoudil však, že si to po náročném dni jen vsugerovává.

„Luka nejprve řekl Jadě, že po něm Henriksen chce, aby pro něj rozluštil nějakou záhadu, a že se to celé točí kolem pokladu. Údajně měl nevyčíslitelnou hodnotu,“ řekl Sully. „Něco…“

„Kvůli čemu stojí za to někoho zabít,“ dořekl za něj Drake.

„Vypadá to tak, co?“ zeptal se Sully.

Blikla zelená a ti dva pokračovali na sever po Broadwayi.

„Takže Luka chtěl poklad pro sebe,“ řekl Drake.

„To mi k němu nesedí. Luka by takhle nenesl kůži na trh. Miloval svou práci a také dceru, a já jsem vždycky měl dojem, že je tak spokojený.“

„Neuraz se, Sully, ale viděl jsi Luku vždycky jednou za několik let. Lidé se mění. Ale i kdyby se Luka nezměnil, neviděl jsi mu do hlavy a nevnímal svět jeho očima, to přece nejde.“

Jenže Sully zavrtěl hlavou. „To se pleteš. Znal jsem ho stejně dobře jako tebe. A Jada to vidí jako já. Říká, že její táta tím nebyl nadšený jako někdo, kdo je přesvědčený, že narazil na něco úžasného. Podle ní to spíš vypadalo, že se otec bojí. Když to z něj chtěla vymámit, řekl jí jen, že Henriksenův projekt je nebezpečný a jediný způsob, jak ho zastavit, je najít poklad dřív než on.“

Zabočili na 82. ulici. Prošel kolem nich jakýsi stařík v dlouhém vlněném kabátu, který visel na jeho vetchém těle jako na ramínku, ale Sully přesto počkal, až se od něj dostatečně vzdálí, pak se zarazil a podíval se Drakeovi do tváře.

„Podívej, Nate. Řeknu ti, v čem je zakopaný pes. Luka byl typický dobrák. Chci se ujistit, že ten, kdo ho zabil, si to odskáče. Kromě toho Jada si přeje projekt dokončit. Jejího otce to stálo život a ona to za něj chce dořešit. A já u toho chci být. Už nejsem žádný mladík a ona není zvyklá na lidi, kteří se ji pokoušejí zabít, takže bychom uvítali tvou pomoc. Jestli skončíš pod drnem, může tě blažit aspoň to, že jsi napomohl dobré věci.“

Drake povytáhl obočí a marně skrýval ironický úsměv. „Dobře, když to člověku podáš takhle, nelze odolat.“

Sully ho poplácal po rameni. „Díky. Hodně to pro mě znamená.“

„Nebuď tak naměkko, Sully. Ještě se začnu červenat.“

Sully obrátil oči v sloup a otočil se, pak vykročil napříč ulicí k pětipatrové budově, táhnoucí se přes půl bloku a sestávající z řady bytových domů. Drake posečkal, až kolem prosviští kurýr na starém mopedu, a vydal se za Sullym. Horní část západního Manhattanu se tvářila jako pěkné místo k bydlení, s vysázenými stromy podél chodníků a po pas sahajícími tepanými železnými brankami na začátku krátkých přístupových cestiček vedoucích k hlavním dveřím. Bytový dům měl červené dveře, po obou stranách vikýře a uprostřed střechy měl štít trochu na způsob horských chat. Sully došel až k úplně posledním dveřím na konci bloku, kde se 82. ulice křížila s West End Avenue.

Drake ho následoval do vstupní haly. Sully stiskl tlačítko označené jménem Gorinsky a někdo je bzučákem okamžitě vpustil.

Ukázalo se, že cílem jejich cesty je byt ve čtvrtém patře v zadní části budovy. Podle Sullyho patřil Jadině kamarádce z vysoké školy, která studovala v zámoří, nechala jí klíče a nabídla jí, že se zde může ubytovat, kdykoli bude ve městě. Pokud tam byl výtah, tak si ho Drake nevšiml, a překvapilo ho, jak lehce Sully zdolal schody. Ne že by čekal, že jeho starý přítel zkolabuje v půlce schodiště, ale Sully na druhou stranu ani nemládl a kouření doutníků taky není zrovna koníčkem vrcholových atletů.

Dveře bytu se otevřely dřív, než k nim stihli dojít. Ženu stojící na prahu si člověk na první pohled mohl splést s dospívající dívkou. Měla na sobě krémové triko s dlouhým rukávem, černé přiléhavé kalhoty a obyčejné černé boty, spíš praktické než trendy. Měla černé vlasy, ale několik dlouhých pramenů splývajících kolem obličeje bylo obarvených na jasnou fuchsiovou. Jenže když se Drake podíval lépe, všiml si, že je pevně rostlá, vysoká pět stop a tři palce a z jejích oříškových očí se dá vyčíst intelekt.

Jada Hzujaková už rozhodně dávno nebyla dítě.

„Co to, prosím tě, vyvádíš?“ zeptal se Sully tiše a zaháněl ji zpět do bytu. „Ani ses nezeptala, kdo to je, a hned jsi nás pustila do domu.“

Jada bojovně zvedla bradu. „Nejsem hloupá, strýčku Vicu. Dole v hale jsou kamery, víš? Vyhlížela jsem vás.“

Kývla palcem na interkom u dveří. Drake tam z chodby neviděl, ale domyslel si, že Sully se dívá na obrazovku, na níž lze z bytu sledovat prostor dole u zvonků, a že se teď cítí trochu hloupě. Drake se nad tím musel pousmát. Moc často se mu nepoštěstilo vidět, jak Sullyho někdo takhle usadí.

Pak se Jada podívala na něj. „Budete stát na chodbě a usmívat se jako idiot, nebo půjdete dovnitř?“

„Chvíli jsem si nebyl jistý,“ odpověděl Drake, „ale řekl bych, že jdu dovnitř.“

Jada couvla, aby mohl vejít, pak za ním zavřela dveře a zamkla. Drake pohlédl na Sullyho: „Vyřízli ti jazyk, strejďánku Vicu?“

„Sklapni,“ zavrčel na něj mentor.

Byt byl zařízený poněkud spartánsky a zdi měly mdlé barvy, zřejmě je vymaloval někdo s nedostatkem fantazie. Pár uměleckých děl na stěnách bylo nejspíš vybráno tak, aby se hodila k zařízení bytu, rozhodně to nebylo naopak. Ledabyle poházené polštáře na pohovce a zpřeházené papíry a knihy na podlaze a konferenčním stolku opodál byly jedinou známkou toho, že byt vůbec někdo obývá.

„Jado, asi se nepamatuješ na Nata…“ začal Sully.

„Pamatuju si ho docela dobře,“ řekla Jada, zastrčila si fuchsiovou loknu za ucho a chladně si Drakea prohlížela. „I když v mých vzpomínkách jsi byl vyšší.“

Drake se usmál. „No, abych byl upřímný, ty jsi zase tenkrát byla menší.“

„Taky jsi byl milejší.“

Úsměv ho naráz přešel. „Nápodobně. I když jsi byla paličatá desetiletá holka.“

„Bylo mi dvanáct.“

„Já vím.“

Jada se zasmála, ale okamžitě zase zvážněla, jako by se cítila provinile, že je tak lehkomyslná, když jejího otce brutálním způsobem zavraždili. Přinutila se k mírnému, melancholickému úsměvu, čímž velmi mírně naznačila, že ji slovní šarvátka baví, a otočila se zpět k Sullymu.

„Pracovala jsem celou dobu, co jsi byl pryč,“ řekla. „Chtěla jsem mít co ukázat, až se vrátíš.“

Sully ji následoval k pohovce a sedl si na kraj. Jada začala rovnat papíry na konferenčním stolku, pak jich několik zvedla i z podlahy. Z místa, kde Drake stál, viděl, že mnohé z nich jsou nákresy čehosi, co připomínalo bludiště, ale nebyly to žádné čmáranice milovníka hádanek, nýbrž naprosto dokonalé kresby.

„Kolik jsi mu toho řekl?“ zeptala se Jada Sullyho.

„Jen to o Henriksenovi a že se Luka bál. O historických záležitostech jsem se nezmiňoval,“ odpověděl Sully.

„On stojí přímo tady,“ řekl Drake a podíval se z jednoho na druhého. „A myslel jsem, že ona neví, čeho se ten záhadný projekt týká.“

„Ona toho ví jen málo a snaží se vypátrat zbytek,“ řekla Jada a sledovala ho s hlavou nakloněnou ke straně. „Co víš o alchymii?“

Drake pokrčil rameny. „Co se o ní vlastně ví? Pár pomatenců přesvědčených o tom, že můžou jen tak přeměnit jiné kovy ve zlato. No nebylo by to skvělé? Akorát že lovci pokladů by se mohli jít klouzat.“

Jada vzala do ruky starou knihu se zažloutlou, zaprášenou vazbou, na okrajích otrhanou. Stěží dokázal rozluštit název Věda, magie a společnost.

„Nevypadáš zrovna jako intelektuál,“ řekla. „Ale kdyby sis chtěl trochu počíst, nemusel by to být špatný nápad. V průběhu věků se vyskytla spousta mužů – v naprosté většině se jednalo o muže – kteří se považovali za alchymisty a tvrdili, že dokážou vyrobit zlato. Prohlašovali i spoustu jiných věcí. Saint Germaine hlásal všude po Evropě, že je nesmrtelný. Fulcanelli proslul jako čaroděj. Nicholas Flamel údajně odhalil tajemství kamene mudrců.“

Drake zdvihl knihu a prolistoval pár stránek. „Mým oblíbencem byl spíš perský mág Ostanes. Víš, ten, který provázel Xerxa během útoku na Řecko. Podle všeho právě on uvedl černou magii do helénského světa. Byl to pěkný hajzl.“

Jada na něj uznale pokývala hlavou.

„Tu hlášku o intelektuálovi beru zpět,“ řekla.

„Nenech se unést,“ odfrkl Sully. „Obstaráváním starožitností se nemůže zabývat někdo, kdo nezná nejvýznamnější alchymisty.“

„Sbírám všechny kartičky s jejich portréty,“ přisadil si Drake.

Sully mu věnoval povadlý úsměv. Drake nepochopil, jestli tím chtěl zarazit jeho vtipkování, nebo flirtování. Ne že by to myslel bůhvíjak vážně. K tomuto zlozvyku se uchyloval pokaždé, když se vyskytl ve společnosti žen, jež ho zaujaly, a Jada ho nepochybně zaujala. Krásná, chytrá, drzá, navíc měla jakousi šibalskou jiskru, kterou obdivoval. Buď jak buď, Sully ji očividně vzal pod svou ochranu a Drake neměl nejmenší chuť ho provokovat.

„Udělala jsem si pár poznámek a snažím se přijít na kloub věcem, které mi otec říkal během posledních týdnů, pokud si dobře pamatuju,“ vysvětlovala Jada a gestikulovala nad papíry. „Strýc Vic ti dnes ráno zavolal, pak jsme šli spolu do knihovny a já jsem zkoušela najít knihy, které tolik fascinovaly mého otce tehdy v létě. Několik z nich se mi nepodařilo najít, ale snažila jsem se sehnat alespoň hodně podobné.

A nejvíc mě zajímají právě ty, které jsem nenašla,“ pokračovala a otočila se k Drakeovi. „Vzpomínám si, že jedna z posledních věcí, kterou mi táta o tom všem řekl, byla, že našel spojitost mezi vším, co nazýval ‚pravou alchymií‘, a králem Midasem.“

„To není zas tak překvapivé,“ řekl Sully. „Midas prý dokázal proměnit věci ve zlato pouze tím, že se jich dotkl.“

Drake se naklonil dopředu a natáhl se pro jednu z mapek bludiště. „Možná mi něco uniklo, ale když jsem to naposledy hledal, zjistil jsem, že král Midas byl pouhý mýtus.“

Jada přikývla. „Možná. Ale otec vždycky říkal, že každá legenda obsahuje alespoň nepatrné historické jádro.“

„Co tohle všechno znamená?“ chtěl vědět Drake a ukázal na náčrtky bludišť.

Vzala mu je z ruky. „Otec dělal hromadu výzkumů, ale jeho bádání se ubíralo pouze dvěma směry, jimž se věnoval stejnou měrou: tím prvním byla alchymie a druhým labyrinty.“

„A jak to spolu souvisí?“ ptal se Drake.

„To zatím nevíme,“ řekl Sully a prohraboval nákresy. „Jada dnes ráno vypátrala odkazy na nějaká slavná bludiště.“

„Kreslení náčrtků mi pomáhá přemýšlet,“ řekla. „Z většiny slavných labyrintů zbyly jen ruiny a základy, ale archeologové si myslí, že některé z nich pochopili. Existují schémata. Snažila jsem se je nakreslit a najít nějaké souvislosti v jejich plánech nebo něco v tom smyslu.“

„A povedlo se?“ otázal se Drake.

Jada se zatvářila zadumaně. „Trochu,“ řekla a sáhla na noční stolek pro větší knihu. „Ale největší štěstí leželo přímo na dosah od prvního okamžiku, kdy jsme našli tento svazek v knihovně, a já to zjistila teprve před dvaceti minutami.“

Poklepala na obal, aby si všimli jména autora: Maynard P. Cheney.

„Znáš ho?“ zeptal se Sully.

„Ne,“ řekla Jada. „Ale otec s tímhle člověkem během několika posledních týdnů velmi často mluvil. Cheney pracuje na nové expozici pro přírodovědné muzeum. Chcete hádat, čeho se ta expozice týká?“

Drake zdvihl náčrtky labyrintu a povytáhl obočí.

„Přesně tak,“ řekla Jada a kývla.

„Muzeum je jen pár bloků odsud,“ řekl Sully a vstal.

„Tak si pojďme popovídat s panem Cheneym,“ odvětil Drake a odložil náčrtky stranou.

Jada se zvedla a oba muži se k ní otočili. Na chvíli vypadala zmateně, ale pak jí v očích zlověstně zablýsklo.

„Tak to teda ne,“ řekla a dívala se z jednoho na druhého. „Můj otec je mrtvý a tenhle člověk nám může pomoci zjistit proč. Jestli stojíte o holku, která se zamkne doma a schová se za gauč, pak máte nesprávnou slečnu v nesnázích.“

Sully chvíli vypadal, že se asi začne hádat – při představě Jady v ohrožení pěkně pobledl – ale stačil jediný pohled a rázem ho přešla chuť na jakékoli dohadování. Drakeovi se líbila víc a víc.

Když Jada otevřela dveře a vyšla ven na chodbu, podíval se na Sullyho. „Řek bych, že jde fakt s náma.“

Sully se unyle usmál: „Chceš se snad pokoušet ji zastavit?“

Drake vyšel za Jadou ze dveří. „Ani náhodou.“

Když šli po 81. ulici, Drake se držel zpátky a horlivě hlídal Sullyho s Jadou a stejně tak okolí, jímž procházeli. Bedlivě pozoroval každého chodce a každé vozidlo, ale nic nenasvědčovalo tomu, že by je někdo sledoval. Ještě cestou do města považoval Sullyho obavy za přehnané, nyní si však nebyl tak jistý. Z hádanky kolem Lukovy vraždy měli zatím jen střípky, ale jestli učinil nějaký převratný objev týkající se alchymie, ukazovalo to s největší pravděpodobností na zlato. Možná hromady zlata. A určitě se našly hordy lidí, kteří by necouvli před ničím, jen aby takový poklad získali. Ostřížím zrakem sledoval okna a střechy, ale zjistil, že teď to začíná být on, kdo je přehnaně paranoidní. Logicky předpokládal, že Luku nezabil jen jeden člověk vzhledem k úsilí, jaké je třeba vynaložit, než někdo nepozorovaně dovleče obrovský lodní kufr s mrtvolou uvnitř na vlakové nádraží. Ale i kdyby Lukovi vrazi zjistili, kde se Jada celou dobu ukrývá, stejně nemohli předvídat, kam se Drake, Sully a Jada vydají, až odejdou z bytu.

I tak si dělal starosti. Jak šli, přemílal si celou věc v hlavě. Lukova žena zprostředkovala manželovo setkání se svým zaměstnavatelem. Drake nevěděl jistě, jakou pozici zastávala u Phoenix Innovations, ale bylo nasnadě, že věděla alespoň nějaké podrobnosti o tajném projektu, pro který chtěl Henriksen Luku získat. Když ho odmítl a začal na tom pracovat sám, Olivia se možná dostala do obtížné pozice. Pověděla by Henriksenovi o manželových plánech?

Jada popisovala Olivii jako „zlou macechu“. Možná doma jen tak vtipkovali, ale Drake o tom pochyboval. Otázkou zůstávalo, zda si Olivia Hzujaková cenila práce víc než manželství. A pokud řekla Henriksenovi, co má Luka za lubem, byl by ředitel a miliardář schopen zajít tak daleko, že by nechal jejího muže zabít?

Drake to nevěděl. Ale někdo Luku zabil, navíc takto divným a krutým způsobem – zkrátka zabijáci se se svou prací netajili. Naopak, prakticky ji vystavili celému světu na odiv. V téhle chvíli už budou podrobné informace o nálezu Lukova těla vysílat ve zprávách na všech kanálech, a taky toho bude plný internet.

Něco tady nehrálo. Kdyby si Henriksen přál Lukovu smrt, nechal by zločin provést takhle okatě? To mu připadalo jako příliš velký risk pro muže s natolik významným postavením.

Jak tak o tom uvažoval, zvedl hlavu zrovna ve chvíli, kdy Sully a Jada procházeli kolem muzea po pravé straně a došli na roh Central Park West. Působili vedle sebe klidným dojmem, jako otec a dcera. Sully se po většinu života zabýval jen vlastními zájmy, a tak Drake fascinovaně sledoval, že má najednou starost i o někoho druhého. Neměl vlastní děti, ale Jada byla Sullyho kmotřenka a bylo nad slunce jasnější, že by se přetrhl, aby ji ochránil. I kdyby Drake nechtěl Jadě pomoci – což dělal nejen kvůli ní samotné, ale i proto, že ho záhada lákala – stejně by to udělal, protože ho o to Sully požádal.

Tohle byla jedna z věcí, kterou měli Drake a Jada společnou. Toho rána se dalo říci, že Sully pro ně oba představoval nejbližší rodinu. Drake vyběhl po schodech k muzeu, prošel dveřmi a našel Sullyho a Jadu, jak na něj už čekají uvnitř.

„Něco zajímavého?“ zeptal se Sully.

„Nic, čeho bych si všiml,“ odvětil Drake, „ale nejsem detektiv, takže – co já vím?“

Sully se zachmuřil. „No, kdyby věděli, kde se Jada nachází, pověsili by se na nás už ve chvíli, kdy jsme vyšli z bytu.“

Jada vypadala klidně, když Sully zamířil k informacím. Na to, že se před necelým půldnem dověděla o otcově smrti, se docela držela.

Když Sullyho dohnali, právě domluvil s elegantně oblečeným mužem za pultíkem. Ten následně zvedl telefon, napůl se od nich odvrátil a s někým hovořil. Za okamžik telefon opět položil a informoval je, že zakrátko pro ně sem dolů skočí někdo z týmu doktora Cheneyho. Drake odolal pokušení utrousit poznámku o někom, kdo pro ně „skočí“, a připojil se k Sullymu a Jadě, kteří stáli u mimořádně velké květiny a snažili se nevypadat nápadně.

Přišla pro ně atraktivní mladá žena, která se představila jako postgraduální studentka pracující pro doktora Cheneyho. Vlasy měla vyčesané do volného drdolu nebo spíš rafinovaného rozcuchu, a ačkoli její vínový svetr a šedivá sukně byly moderní a upravené, Drakea napadlo, že vypadá spíš na filmovou superšpionku vydávající se za zaměstnankyni muzea než na skutečnou vysokoškolačku. Kvůli ní dostal Drake chuť zapsat se na přednášky nebo stát se kurátorem muzea. Jada i Sully jí kladli otázky, když je vedla do druhého patra, a Drakovi unikly počáteční nitky konverzace.

„…vskutku překvapená, že to komise schválila,“ říkala žena a šlapala před nimi nahoru po schodech. „Whitney Memorial Hall byla už nesčetněkrát využita pro výstavu zvláštních exponátů, ale v tomto případě dokonce vystěhovali expozici mořských ptáků do galerie Akeley. Měla bych dodat, že většinu ptáků. V Akeley jsou menší prostory, takže některé museli umístit do skladu. Každopádně to podtrhuje fakt, že jsou nesmírně nadšeni prací doktora Cheneyho, když jsou ochotni toto vše podniknout. On tráví celé týdny přípravami a pracuje ve dne v noci.“

Došli na vrchol schodů v prostorné kruhové hale. Velikým vchodem za sebou uviděl Drake slony a ten pohled ho zarmoutil. Měl možnost spatřit je v reálu, hezky zblízka, z očí do očí a na jejich vlastním teritoriu, a narazit na ně zde bylo téměř groteskní.

„Omlouvám se,“ řekl a odtrhl oči od slonů. „Na chvíli jsem se zamyslel. O čem je ta expozice, na níž pracuje doktor Cheney?“

Za tu otázku si od průvodkyně vysloužil opovržlivý pohled. „Výstava doktora Cheneyho se nazývá Labyrinty starověkého světa. Jeho výzkum historických záznamů a hmatatelných důkazů je naprosto průlomový.“

„A on je kurátorem výstavy?“ zeptala se Jada.

„Samozřejmě,“ ohrnula studentka nos a evidentně začínala být nevrlá a dotčená jejich neznalostí.

Už neutrousila ani slovo, zapomněla na veškerou zdvořilost a kráčela ven z kruhové haly a pak dál krátkou chodbou kolem toalet a šatny. Přístup k velkým roletovým dveřím na konci chodby blokovala hedvábná šňůra. Na malém mosazném stojanu byl nápis omlouvající se návštěvníkům za dočasné omezení chodu muzea během instalace nových expozic.

„Měli by ji přeřadit na oddělení styku s veřejností,“ zamumlal Drake Sullymu a Jadě. „Přívětivost z ní přímo sálá, nemyslíte?“

Sully ho pokáral pohledem, ale Jada neřekla nic. Když následovali průvodkyni za hedvábnou šňůru, měla v obličeji výraz plný naděje. Studentka použila klíč, jímž odemkla velké dveře a otevřela jedno křídlo jen natolik, aby jím mohli projít.

„Doktor Cheney je tam zamčený?“ zeptala se Jada.

„Je tady i vchod pro zaměstnance. Tohle byla nejsnazší cesta, jak vás tam dostat. A Maynard má samozřejmě vlastní klíč.“

Drake se snažil skrýt úsměv. Podívejme se, najednou je to Maynard. Tady má někdo slabost pro šéfa. Snad by to bylo i roztomilé, kdyby se nechovala povýšeně jako čarodějnice.

Vstoupili do expozice, poté co se ona a Drake málem srazili se Sullym a Jadou, kteří se zastavili, aby obdivovali práci doktora Cheneyho. Drakeovy oči se rozšířily, když se přiblížil. Stanuli přímo před dvěma masivními kamennými stélami s vytesanými nápisy ve starověkých jazycích: z jedné strany řečtinou a z druhé egyptskými hieroglyfy. Po pravé straně visela tabulka hlásající název výstavy: „Labyrinty starověkého světa“ – spolu s dodatkem: „Podaří se vám najít cestu ven?“

„Ani náhodou,“ zašeptala Jada.

„Vlastně bych o nějaké cestě věděl,“ odpověděl Drake.

Studentka za nimi zaklapla dveře, ale neobtěžovala se zamknout. Očividně neočekávala, že by se tu zdrželi dlouho.

„Pokud byste mě laskavě následovali,“ řekla, „provedu vás labyrintem. Prosím, abyste se ničeho nedotýkali a nepořizovali žádné fotografie, samo sebou.“

„Samo sebou,“ řekl Sully suše.

Expozice labyrintu byla koncipována jako bludiště průběžně opatřené informacemi, schématy a zmenšenými modely. Do stěn byly zabudovány monitory, na nichž bylo možné zhlédnout animovanou rekonstrukci stavby labyrintů, a ve stěnách byly v pravidelných rozestupech umístěny prostory se starověkými artefakty za tlustým sklem. Některé destičky označovaly zatím neumístěné předměty a několik výklenků zůstávalo zatím prázdných, ale Drakea napadlo, že výstava bude už v brzké době zahájena. A že zahájení bude ve velkém stylu. Tušil docela jistě, že do muzea budou proudit davy lidí toužících zabloudit v labyrintu, který postavil doktor Cheney.

Nedůtklivá studentka je neprovedla celou délkou labyrintu, nýbrž jen malým zlomkem, kde návštěvníci mohli podlehnout iluzi, že jsou ztraceni v ohromném, rozvětveném bludišti. Jak zatáčeli ostře řezanými odbočkami a pak se opět vraceli zpět, Drake musel uznat, že doktor Cheney odvedl skvělou práci. Dalo se říci, že se zde člověk opravdu zamotá a nejedná se o žádnou iluzi. Představoval si, že až bude expozice hotová, bude zde pomocí šipek nebo něčeho jiného naznačeno, zda jdou lidé správným směrem, ale nyní by bez průvodkyně zabloudil, a domníval se, že totéž platí pro Sullyho a Jadu.

„Je tam i Mínotaurus?“ zeptala se Jada.

Studentka se na ně ohlédla přes rameno a uculovala se. „Ne. Ale bude tam falešná zatáčka, kde bude velká tma a odkud k vám bude doléhat řev. Pak se rozsvítí světla a promítne se celá legenda o Mínotaurovi. Hodláme se zaměřit na historii, nikoli na mýty, ale když lidé přijdou na výstavu labyrintů, jistě očekávají alespoň něco z té legendy.“

Jada se chystala něco odpovědět, ale už nestihla nic vyslovit. Ať chtěla říct cokoli, byla přerušena příšerným výkřikem, který se rozlehl labyrintem a přicházel jako by odevšad, a zároveň odnikud. Byl to mužský hlas plný panického strachu a bolesti.

„Co to sakra…“ zabručel Sully.

Studentka ztuhla. „Maynarde?“ zvolala s hrůzou v očích.

Drake si vyměnil pohled s Jadou a podle jejího postoje odhadoval, že dělají totéž: poslouchají a snaží se zjistit původce výkřiku. Avšak v labyrintu bylo nemožné ukázat přesným směrem.

„Tudy,“ řekl Drake a zahnul doleva.

„Ne,“ řekla průvodkyně a popadla ho za paži. „To je slepá ulička.“

Šla přímo za nosem a na zlomek vteřiny si Drake myslel, že narazí do zdi. Až když tou zdí prošla, všiml si otvoru: optický klam způsobil, že zeď vypadala jako celistvý povrch. Doktor Cheney se při tvorbě expozice labyrintu překonal, ale nyní již nebyl čas jej obdivovat.

Drake, Sully a Jada následovali ženu průchodem, pak ostře zabočili a cesta se rozdvojila.

„Kudy?“ zeptala se Jada.

Studentka už vypadala, že se chystá zamířit doprava, ale najednou zařinčelo sklo a něco narazilo svou vahou do stěn. Drake proběhl kolem ženy a dál chodbou doleva. Zvuk nepřicházel z žádné velké dálky a po oné ráně do stěny už nebylo pochyb kudy dál.

Drake prolétl kolem vystavených předmětů na zemi, minul falešnou kamennou zeď a ostře zabočil doprava. Chvíli to vypadalo, že běží přesně opačným směrem, že ho bludiště zmátlo, ale pak se rozdělilo do dvou úzkých průchodů, každý vedl jiným směrem, a on se vydal opět doleva a hnal se tím směrem, odkud přicházel hluk. Slyšel, jak Sully, Jada a průvodkyně běží za ním, ale nezpomalil. Někdo tu křičel nikoli strachy, ale bolestí. A nejen bolestí. Takhle slýchával lidi řvát jen za nejhorších okolností, při nichž se řine krev a z těla vyprchává život.

„Nate, dávej si bacha!“ volal Sully.

Drake dal na varování a zpomalil. Nebylo slyšet žádné výstřely, ale absolutně se nedalo poznat, co je čeká na konci bludiště. Proběhl kolem pohlcující temnoty vpravo a napadlo ho, zda by ho zrovna tam čekal řev Mínotaura. Pak došel k zákrutě, kde se strop svažoval až ke klenutému vchodu. Sehnul se, aby jím prošel, a málem zakopl o muže, ležícího na podlaze.

„Do prdele,“ zamumlal, když srovnal balanc.

Stačil jeden pohled do mužových kalných, nepřítomných očí, na bodné rány v jeho hrudi, krvavé skvrny na oblečení a kaluž krve pod ním – a Drakeovi bylo jasné, že tenhle člověk to má spočítané.

4

Doktor Cheney ještě dýchal, z úst mu vycházely krvavé bubliny a třásl se po celém těle.

Drake bleskově zhodnotil místo činu. Výstavní skříň se rozbila při zápasu s vrahem. Krvavá šmouha na stěně ukazovala, v kterém místě do ní umírající muž vrazil, když se chtěl při pádu opřít.

Sully, Jada a jejich průvodkyně se skrčili a prošli úzkým průchodem, a jakmile studentka spatřila umírajícího, vykřikla jeho jméno.

„Maynarde!“ zvolala, rychle si k němu klekla a polohlasně ze sebe chrlila proud nářků a modliteb.

„Nedotýkejte se ho,“ varoval ji Sully, když se mu chtěla pokusit zvednout hlavu.

Žena se na něj zmateně podívala, ale Drake četl v jejích očích, že Sullyho varování pochopila. Policie by neuvítala, kdyby se někdo něčeho dotýkal na místě činu. Chtěla kurátorovi pomoci, ale každému muselo být v tu chvíli jasné, že pro něj už nemůže nic udělat.

Drake se odvrátil, aby nemusel přihlížet jejímu utrpení. Vyběhl k nejbližší odbočce v chodbě a nakoukl za roh, odkud zaslechl vzdalující se kroky. Vrah jim unikl o necelých třicet sekund, což mohla být věčnost, pokud ten bastard věděl, kudy má jít. Drake se přesto chystal za ním vydat, ale na chvíli zaváhal.

„Hej, vy tam,“ řekl a pospíchal zpět k ostatním, přičemž si uvědomil, že nezná studentčino jméno. „Kterým směrem je služební vchod, o kterém jste mluvila?“

Zamrkala, zvedla oči od doktora Cheneyho a pohlédla na něj. „Támhle,“ řekla a otočila se do míst, odkud sem přišli. „Musíte projít Mínotaurovou jeskyní. To je ten tmavý výklenek nalevo, kudy jste…“

Ale Drake už ji neposlouchal. Pamatoval si to. Právě tamtudy prošli, pravděpodobně jednu nebo dvě vteřiny před tím, než vrah zmizel ve tmě. Mohl se dokonce ukrývat někde mezi stíny a čekat tam v naprosté tichosti, až projdou kolem něj.

„Zůstaň tady s ní,“ řekl Sullymu.

Ten kývl, ale neměl z toho velkou radost.

Drake se přikrčil a proběhl průchodem, a jakmile byl v chodbě, zastavil se. Slyšel, že Jada běží za ním, a byl by nejraději, kdyby zůstala se Sullym, ale dohadovat se s ní by byla ztráta času. Za těch několik hodin strávených s dospělou Jadou Hzujakovou poznal, že ona není typ ženy, která zůstane sedět s rukama v klíně, když se něco semele.

Proběhli dvěma odbočkami v bludišti stejnou cestou, kterou přišli, až byli u Mínotaurovy jeskyně. Drake nezpomalil, vrhl se do tmy a jistil se rukama. Zakopl o nějaké kabely, povalující se na podlaze, ale přidržel se stěny na konci výklenku.

„Dávej pozor, kam šlapeš, Jado,“ řekl a jeho oči začaly přivykat tmě. Našel kliku, vzal za ni a vpadl do úzké, špatně osvětlené chodby, která ničím nepřipomínala vnitřek labyrintu.

Cesta vpravo byla zatarasena zvukovým zařízením a pracovním stolem, a tak se dali doleva a řítili se úzkou chodbou tvořenou zadními, dutými stranami stěn labyrintu. Při pohledu na překližku, podpůrnou laťkovou konstrukci a žárovky bez stínidel si začal připadat jako v zákulisí divadla.

Co tady sakra dělám? běželo Drakeovi hlavou. Nejdřív byl zavražděn Luka a teď umírá i doktor Cheney, který mu zjevně pomáhal s výzkumem labyrintů. Luka cosi objevil a někdo nechtěl, aby o tom kterýkoli z těch dvou mluvil. Kdyby se vrazi dovtípili, že Jadin otec mohl svá tajemství svěřit dceři, stala by se rovněž terčem, přesně jak se obávala, a on s Jadou tu právě teď honili jednoho z těch, kteří by ji nejraději viděli mrtvou.

Postupoval dál chodbou, která nyní zahýbala příčně doprava. Klikatila se mezi odbočkami labyrintu jako další tajné bludiště v bludišti. Hned za sebou slyšel Jadiny kroky a její dech, mohl jej dokonce téměř cítit. Uvědomoval si, že je od nich bláhové brát na sebe takové riziko. Zároveň ale věděl, že Jada touží najít odpovědi a nezastaví se jen proto, aby si zachránila kůži.

Bludiště zničehonic skončilo. Stěny na obou stranách ostře zahýbaly někam pryč, prostor samotného labyrintu se odklonil, ale úzká chodbička vyústila ke kovovým dveřím, nad nimiž svítil nápis „exit“ a upozornění, že tyto dveře jsou určeny jen pro personál.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Uncharted - Čtvrtý labyrint.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.