Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Patricia Briggs v nakladatelství

FANTOM Print

Riallina hra

cyklus Mercedes Thompson

Měsíční píseň

Krevní pouto

Železný polibek

Zkřížené hnáty

Stříbrná relikvie

Říční znamení

Spálená mrazem

Nocí zlomená

Mihotavé stíny

Ohnivý dotyk

Dlouhé ticho

Bouří prokletá

Smoke Bitten *

cyklus Alfa a Omega

Štvanice

Loviště

Dvojí spravedlnost

Smrtící žár

Jasným plamenem

* Připravujeme, české názvy se mohou ještě změnit

Copyright © 2013 by Hurog, Inc.

Translation © Kateřina Niklová

Cover © Daniel Dos Santos

Map by Michael Enzweiler

ISBN 978-80-7594-354-5 ePub

ISBN 978-80-7594-355-2 mobi

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

Mikeovi, který vnáší do mého světa barvy

Poděkování

Žádná kniha nevznikne sama o sobě, tuto pomohli dostat do tisku následující lidé.

Mike a Collin Briggsovi, Kaye a Kyle Robersonovi, Ann Petersová, Michael Enzweiler, Deb Lenzová, Linda Campbellová a Anne Sowardsová – kteří si přečetli hrubou verzi a pomohli ji vylepšit. Děkuju.

A taky Michael a Susann Bockovi, kteří opravili moji němčinu a dali Zeemu a Tadovi jejich magii. Vielen dank.

Pokud se přesto v knize nachází chyby, pak jsou jako vždy jen mé.

1.

„Měly jsme jet dodávkou,“ řekla moje nevlastní dcera. Zdála se být opět sama sebou, přestože se stále tvářila trochu napjatě.

„Neměly jsme jezdit ničím a nikam,“ zabrblala jsem a silněji se opřela do dveří. Na malé auto měl můj rabbit dost velký úložný prostor. Byly jsme tu jenom dvacet minut. Ve Walmartu nakupuju neustále, ještě nikdy jsem ale nepořídila tolik věcí. Odešly jsme už před začátkem půlnočního výprodeje. A přesto – měla jsem tolik věcí. Většina ani nebyla ve slevě. Jak jen to bylo možné?

„Ale no tak,“ odfrkla si, odhodlaná zůstat veselá. „Je Černý pátek. O Černém pátku nakupují všichni.“

Zaškaredila jsem se na vzpurné dveře kufru svého ubohého naloženého auta, potom jsem se rozhlédla po parkovišti Home Depot. „Očividně,“ zareptala jsem.

Home Depot neměl na Černý pátek o půlnoci otevřeno, na jeho obrovské parkoviště ale zajížděla auta, která už nenašla volné místo u Walmartu. Tam by nezaparkovalo už ani kolo. Nikdy bych nevěřila, že v Tri-Cities žije tolik lidí – a to jsme zajely jenom k jednomu ze tří Walmartů, k tomu, kde podle našeho odhadu mělo být nejméně lidí.

„Teď ještě zajedeme do Targetu,“ řekla Jesse a z jejího zamyšleného tónu mě zamrazilo u páteře. „Dneska o půlnoci měla vyjít nová hra, Instant Spoils: The Dread Pirate’s Booty Four, a oni ji mají za polovinu běžné ceny. Slyšela jsem, že kvůli nějakým problémům s produkcí bude vyprodaná už před Vánocemi.“

Codpieces and Golden Corsets: The Dread Pirate’s Booty Three, lépe známá pod zkratkou CAGCTDPBT – nedělám si legraci; kdo nedokáže vyslovit zkratku desetkrát po sobě, aniž by se zakoktal, není „opravdový hráč“ – byla oblíbenou hrou smečky. Dvakrát do měsíce přinesli všichni notebooky a počítače do klubovny, propojili je a hráli až do svítání. Zákeřní, krutí vlkodlaci hráli na internetu hry o pirátech – byly to dost vášnivé bitvy a mě trochu překvapovalo, že nikdo neskončil pod kytkami. Zatím.

„A klepy o tenčících se zásobách pronikly na veřejnost právě před Černým pátkem úplnou náhodou,“ bručela jsem.

Zakřenila se. Tváře jí zčervenaly chladným listopadovým větrem a její veselí už nebylo tak nucené, jako když jí matka zavolala během večeře na Den díkůvzdání a zrušila jejich vánoční plány. „Jsi cynik. Trávíš příliš mnoho času s tátou.“

A tak jsme se vydaly po stopě pirátského pokladu a přejely přes ulici na parkoviště u Targetu, které se dost podobalo tomu u Walmartu. Na rozdíl od Walmartu ale nezůstal Target celou dobu otevřený. Před dveřmi tak stála fronta, vlastně celý čtyřstup, a čekala na to, až se o půlnoci otevřou dveře, což podle mých hodinek mělo být za dvě minuty. Fronta začínala u hlavního vchodu, obtáčela se kolem obchodu s obuví a obrovského zverimexu a mizela ve tmě za rohem obchodního centra.

„Ještě neotevřeli.“ Nechtěla jsem jít tam, kam fronta vedla. Přemýšlela jsem, jestli se takto cítili vojáci za občanské války, když přes hřeben kopce hleděli na nepřátelské bojovníky, zachmuřené a připravené na bitvu. Tenhle zástup lidí před sebou strkal kočárky namísto kanónů, vypadal ale stejně nebezpečně.

Jesse se na mě podívala a zachechtala se.

Ukázala jsem na ni. „Hned toho nech, slečinko. Všechno je to tvoje vina.“

Nevinně zamrkala. „Moje vina? Já jenom řekla, že by mohlo být zábavné podívat se, jak vypadají výprodeje o Černém pátku.“

Napadlo mě, že by to mohl být dobrý způsob, jak odvést její pozornost od matky, od pocitu viny, který v ní uměla vzbudit, a od nedodržených slibů. Neuvědomila jsem si, že nakupovat na Černý pátek (i když podle mých hodinek byl pořád čtvrtek a ještě minutu bude) je jako vrhnout se na odjištěný granát. I tak bych to udělala – mám Jesse ráda a moje snaha o její rozptýlení začínala nést ovoce – bylo by ale fajn vědět předem, jak zlé to bude.

Pomalu jsme se vlekly za dalšími vozy, které hledaly parkovací místo, až jsme pomalu projely kolem přední části obchodu, kde postávali kupující, hrbili se a chystali se k útoku na zlevněné zboží. Uvnitř obchodu mířil mladík v nešťastně příhodném červeném stejnokroji Targetu k zamčeným dveřím, které byly to jediné, co ho chránilo před hordou venku.

„Ušlapou ho.“ Jessin hlas zněl trochu ustaraně.

Když se natáhl, aby pomalu otočil klíčem v zámku, dav se zavlnil jako papírový drak na čínský Nový rok.

„Nechtěla bych být v jeho kůži,“ souhlasila jsem, když se chlapec poté, co splnil úkol, rychle otočil a prchl zpátky do obchodu s davem slintajících kupujících v patách.

„Dovnitř nejdu,“ prohlásila jsem odhodlaně, když jsem uviděla, jak jedna stará žena odstrčila loktem druhou, která se pokusila vklouznout dovnitř před ní.

„Můžeme jít třeba do nákupního centra,“ nadhodila Jesse po chvíli.

„Do nákupního centra?“ Nevěřícně jsem zvedla obočí. „Ty chceš jít do nákupního centra?“ V Tri-Cities je hromada nákupních center, a dokonce i jedno zaměřené jen na výprodejové zboží, když ale někdo zmíní „nákupní centrum“, myslí tím to velké v Kennewicku. Kam lidé na Černý pátek zamíří ze všeho nejdřív.

Jesse se zasmála. „Vážně, Mercy. Mají tam ve výprodeji kuchyňské roboty, sleva sto dolarů. Darrylův se rozbil, když jsme ho s kamarády použili při pečení brownies. Díky kapesnému mám dost na to, abych mu k Vánocům koupila nový, pokud ho někde najdu o sto dolarů levnější. Když ho seženeme, budu ochotná tenhle experiment ukončit.“ Žalostně na mě pohlédla. „Fakt jsem v pohodě, Mercy. Znám svoji matku; počítala jsem s tím, že plány zruší. A kromě toho bude zábavnější strávit Vánoce s tebou a s tátou.“

„No, v tom případě,“ řekla jsem, „co kdybych ti těch sto dolarů dala a vykašleme se na nákupní centrum?“

Zavrtěla hlavou. „Ne. Vím, že do rodiny nepatříš dlouho, takže ještě neznáš všechna pravidla. Když rozbiješ něčí hračku, musíš ji zaplatit z vlastní kapsy. Do nákupního centra.“

Hlasitě jsem si povzdychla, vyjela z bláta parkoviště u Targetu a zamířila do louže Columbia Center Mall. „Takže do jámy lvové. Postavíme se hordě matek ve středním věku i děsivým semetrikám, a zvítězíme.“

Ostře kývla a zvedla neviditelný meč „A zatracen buď ten – anebo ta – kdo zvolá: ‚Dost!‘“

„Chtěla bych vidět, jak takhle komolíš Shakespeara před Samuelem,“ řekla jsem a Jesse se zasmála.

Role macechy pro mě byla pořád nová. Někdy připomínala chůzi po laně – namaštěném laně. Přestože jsme se s Jesse měly rády, měly jsme i špatné chvilky. Její upřímně veselý smích mě ale přesvědčil, že naše šance nejsou zas tak mizerné.

Vůz přede mnou nečekaně zastavil a já dupla na brzdy. Rabbit byl relikvií z časů mého mládí (z dob dávno minulých) a já ho udržovala v chodu jen z čisté lásky – a protože jsem byla mechanik a funkční starý a levný vůz jako rabbit byl nejlepší reklamou. Brzdy fungovaly, jak měly, a my zastavily s dostatečným odstupem – asi deseti centimetrů.

„Nejsem první, kdo zneužívá Macbetha,“ namítla Jesse trochu udýchaně – nevěděla ale, že jsem minulý týden, když jsem měla trochu volného času, brzdy předělala.

Hlasitě jsem vydechla přes zuby a vydala káravý zvuk, zatímco jsme čekaly, až nějaký zbabělec v autě kus před námi zabočí doleva na mezistátní. „Skotská hra. Je to ‚skotská hra‘. To už bys měla vědět. Některé věci se nahlas neříkají, třeba Macbeth, finanční úřad a Voldemort. Ne pokud se chceš dneska v noci dostat do nákupního centra.“

„Ach,“ řekla a uculila se na mě. „Tím se řídím, jen když se dívám do zrcadla, to pak neříkám nahlas ‚Candyman‘ ani ‚Krvavá Mary‘.“

„Ví tvůj otec, na jaké filmy koukáš?“ zeptala jsem se.

„Táta mi k třináctinám koupil Psycho. Všimla jsem si, že ses nezeptala, kdo je Candyman. Na jaké filmy koukáš ty, Mercy?“ Její hlas zněl trochu samolibě, proto jsem na ni vyplázla jazyk. Jsem skutečně dospělá macecha.

Provoz v blízkosti kennewického nákupního centra nebyl tak zlý. Auta ve všech jízdních pruzích si sice prakticky visela na náraznících, ale jela docela normální rychlostí. Věděla jsem, že před Vánocemi se bude v okolí nákupního centra i slimák plazit rychleji než auto.

„Mercy?“ zeptala se Jesse.

„Hm?“ odvětila jsem a změnila jízdní pruhy, abych se vyhnula srážce s minivanem.

„Kdy si s tátou pořídíte dítě?“

Naskočila mi husí kůže. Nedokázala jsem se nadechnout, promluvit ani se pohnout – a tak jsem v rychlosti asi padesáti kilometrů v hodině vrazila do SUV před sebou. Vím docela jistě, že skotská hra s tím neměla nic společného.

„Je to moje vina,“ řekla Jesse, když se krátce poté posadila vedle mě na chodník u parkoviště nákupního centra. Blikající majáky policejních vozů dělaly zajímavé věci s jejími kanárkově žlutými a oranžovými vlasy. Překypovala nervózní energií, a tak podupávala nohama – nebo se možná jen snažila zahřát. Bylo kolem nuly a foukal řezavý vítr.

Pořád jsem se snažila zjistit, co se stalo – jedno jsem ale věděla jistě, Jesse za nic nemohla. Opřela jsem si hlavu o betonový podstavec jedné z lamp a přitiskla si ledový obklad zpátky na levou tvář a nos – který konečně přestal krvácet. „Za loď je odpovědný kapitán. Byla to moje vina.“

Panický záchvat, pomyslela jsem si. Jessina otázka mě zaskočila – představa dítěte mě ale nevyděsila.

Vlastně se mi docela líbila. Tak proč mě ovládla panika? Cítila jsem, jak mi její zbytky stále zastírají myšlenky a drží se okrajů mé mysli jako bolest hlavy ze zmrzliny – anebo za to mohl fakt, že jsem praštila obličejem do volantu.

Rabbit byl starý, takže neměl airbagy. Zároveň to ale byl dobrý německý vůz, zkroutil se proto kolem sedadel a já s Jesse jsme tak utržily jenom modřiny, šrámy, krvácející nos a monokl. Už jsem měla monoklů po krk. Díky barvě pleti na mně modřiny nebyly tak vidět jako na Jesse. Za týden nebo dva nikdo nepozná, že jsem se nabourala.

Přestože jsem byla schovaná za balíčkem ledu, věděla jsem, že spolujezdkyně ze SUV, do kterého jsem nabourala, pořád mluví s policisty, slyšela jsem totiž její zvýšený hlas. To, jak plýtvala energií, mi napovědělo, že ani ona není vážně zraněná. Řidič mlčel, zdál se ale být v pořádku. Stál několik kroků od auta a zíral na ně.

Mladší policista ženě něco řekl. Vypadalo to, jako by ji kopl elektrický proud. Muž, který vůz řídil, pohlédl na Jesse a na mě a žena zatím vybuchla jako papiňák.

„Ona nabourala nás,“ zaječela. V kostce. Použila totiž spoustu velmi neslušných výrazů začínajících na „K“ a přihodila i několik nadávek na „P“, jen pro jistotu. Slova jí po alkoholu splývala, nijak jí to ale nezabránilo roztřeseně vřískat. Trhla jsem sebou, protože se mi její hlas zařízl do bolavé hlavy a zvýšil tlak v mé tepající lícní kosti.

Chápala jsem ji. I když jste viníkem nehody nebyli, bylo proklatě obtížné dohodnout se s pojišťovnou, odvézt auto do opravny a poradit si bez něj, dokud ho nedají opět dohromady. A co hůř, když je napadrť, musíte si na viníkově pojišťovně vyhádat, jakou cenu vlastně mělo. Cítila jsem se dost provinile, Jessino škubnutí mě ale donutilo zapomenout na vlastní pocity a soustředit se na ni.

„Ben je lepší,“ zamumlala jsem. „Když kleje, je mnohem kreativnější.“

„A s anglickým přízvukem to zní mnohem líp.“ Jesse se trochu uvolnila a začala poslouchat s větším zájmem a menšími obavami.

Žena začala mladšího policistu tlouct a nadávat mu. Neslyšela jsem podrobnosti, ale očividně se teď vztekala na něj, ne na nás.

„A navíc má Ben dost rozumu na to, aby nenadával poldům,“ řekla Jesse s upřímnou, i když trochu nemístnou vírou v Benovu moudrost. Otočila se ke mně a přes mé rameno se jí naskytl dobrý výhled na jedinou skutečnou oběť nehody. „Ježíši, Mercy. Podívej se na rabbita.“

Vyhýbala jsem se tomu, ale jednou jsem se podívat musela.

Moje rezavě zbarvené autíčko bylo nalepené na SUV a očividně na něčem viselo, protože přední kola se vůbec nedotýkala země, vlastně byla skoro dvacet centimetrů ve vzduchu. A čumák mělo dobrého půl metru blíž k čelnímu sklu než dřív.

„Je mrtvý,“ potvrdila jsem.

Kdyby byl Zee pořád po ruce, možná by s rabbitem něco svedl. Zee mě naučil většinu toho, co o autech vím, některé věci se ale prostě opravit nedaly, když jste nebyli železem políbení fae. Zee ale odešel do faeské rezervace Walla Walla a byl tam schovaný od chvíle, co jeden z Šedých pánů zabil syna amerického senátora a prohlásil fae za samostatný, suverénní národ.

Do několika minut po jeho prohlášení všichni fae zmizeli – a spolu s nimi i jejich rezervace. Šestnáctikilometrová okružní silnice, která dříve vedla do místní rezervace u Walla Walla, měřila nyní jen dvanáct kilometrů a rezervace z ní nebyla ani vidět. Slyšela jsem, že jiná rezervace zmizela v houštině černého bezu.

Říkalo se, že se vláda pokusila jednu z rezervací bombardovat, celá letka ale prostě zmizela – a znovu se objevila o několik minut později nad Austrálií. Australští blogeři umístili fotky na internet a americký prezident se formálně omluvil, takže aspoň část musela být pravdivá.

Pro mě osobně to znamenalo, že jsem neměla komu zavolat, když jsem potřebovala pomoct v dílně nebo jsem si chtěla vzít volno. Nedostala jsem ani šanci se se Zeem rozloučit. Chyběl mi, a nejen protože to vypadalo, že můj ubohý rabbit skončí na velkém VW vrakovišti v nebi.

„Aspoň že jsme nejely vanagonem,“ podotkla jsem.

Náctiletá holka, která dřela ve fastfoodu, aby mohla zaplatit auto, pojištění, benzín a údržbu, by pro chudáčka rabbita brečela, Jesse by se pak ale cítila ještě hůř, a kromě toho jsem už žádný teenager nebyla.

„Je těžší sehnat Syncro Vanagon než rabbita?“ zeptala se nedůvěřivě Jesse. Naučila jsem ji, jak si vyměnit olej, a ona mi čas od času pomohla v dílně. Většinou jen flirtovala s Gabrielem, s mým mladým Pátkem, který se vrátil na Den díkůvzdání domů, i malá pomoc ale stačila, když jsem teď byla svojí jedinou zaměstnankyní. Nevydělávala jsem dost na to, abych si mohla najmout dalšího mechanika na plný úvazek, a neměla jsem čas vyučit dalšího teenagera, aby nastoupil na Gabrielovo místo. Obzvláště když to mohla být ztráta času.

Nechtěla jsem ani pomyslet na to, že bych dílnu zavřela, obávala jsem se ale, že to budu přece jen muset udělat.

„Hlavně je mnohem snazší zranit se v něm,“ řekla jsem Jesse. Ztráta rabbita a ospalost ve mně vyvolávaly melancholickou náladu, to jsem jí ale nemínila říct, proto jsem se nutila mluvit lehce a vesele. „Nemá se na něm co srolovat. Je to jeden z důvodů, proč už se nevyrábí. Kdybychom jely v dodávce, nehodu bychom pořádně odnesly – a mě už unavuje trčet v pitomém kolečkovém křesle.“

Jesse zafuněla smíchy. „Mercy, toho máme dost všichni.“

To léto jsem si na svatební cestě ošklivě zlomila nohu (neptejte se). A taky jsem si zranila ruce, což znamenalo, že jsem nemohla používat berle ani se odstrkovat. Ano, byla jsem pořádně mrzutá.

Žena se pořád dohadovala s policisty, řidič ale zamířil k nám. Možná se chtěl ujistit, že mám pojištění nebo něco takového, já ale ucítila varovné šimrání u páteře. Sundala jsem si ledový obklad z tváře a pro jistotu se postavila.

„Stejně,“ řekla Jesse s pohledem upřeným na auto. Na to, že jsem vstala, nezareagovala; možná si toho ani nevšimla. „Měla jsi svého malého rabbita ráda. Nehodu jsem zavinila já. Je mi to líto.“

Řidič druhého auta, jenž se k nám přihnal, se do Jesse pustil jako vzteklý pes a zasypal ji nadávkami, za které by mu moje matka vymyla pusu mýdlem.

Jesse vytřeštila oči, vyskočila na nohy a zavrávorala. Postavila jsem se mezi ně, okřikla ho a do hlasu jsem vložila sílu, kterou jsem si vypůjčila od alfy místní smečky, od svého muže: „Dost.“

Odtrhl oči od Jesse, pohlédl na mě a otevřel ústa, potom ale strnul. Cítila jsem z něj alkohol.

„Já jsem řídila, ne Jesse,“ řekla jsem klidně. „Zastavil jste – já do vás vrazila. Byla to moje vina. Jsem pojištěná. Papírování bude k zlosti – za což se omlouvám – ale vaše auto opraví nebo dostanete nové.“

„Zatracená Mexikánko,“ vyplivl, nesprávně, protože jsem indiánka, ne hispánka, a ohnal se pěstí.

Možná jsem byla jenom obyčejný kojot, ne svalnatý vlkodlak, měla jsem ale hnědý pásek ve full-contact karate. Podrážděný majitel SUV byl mnohem větší než já, jenže podle toho, jak páchl a jak nekoordinovaně se pohyboval, byl opilý. Což ho připravilo o výhodu, kterou mu výška poskytovala.

Uhnula jsem před jeho pěstí, ukročila, natočila se boky, chytila ho za loket a dlaň ruky, kterou zaútočil, a praštila jsem s ním obličejem dolů o chodník, k čemuž jsem využila hlavně jeho vlastní setrvačnosti.

Bolelo to i mě, zatraceně. Bouračky byly nanic. Bolest mi sjela z namoženého krku do boku, o kterém jsem ani nevěděla, že ho mám zraněný. Udržela jsem rovnováhu a připravila se na další útok, pád na zem ale vysál z velkého muže všechnu bojechtivost. Když se do mě hned nepustil, ustoupila jsem, dotkla se lícní kosti a přála si mít v ruce ledový obklad, který jsem upustila.

Celá bitka netrvala déle než několik vteřin. Než se mohl muž na zemi pohnout, objevil se jeden z policistů, klekl mu na záda a nasadil mu želízka. Jeho pohyby byly plynulé a nacvičené a já si byla docela jistá, že i on má za sebou bojový výcvik.

„Vy už dneska v noci nikam nepojedete,“ řekl policista muži na zemi. „A ani nebudete mlátit žádné milé dámy. Skončíte pěkně za katrem, kde vystřízlivíte.“

„Za katrem?“ řekla jsem.

Druhý policista, starší, méně energický muž, si povzdychl. „Nielson miluje staré filmy.“ Dal mi pokutu za nedodržení bezpečného odstupu a ukázal na muže v želízkách. „Jeho holku jsme zatkli za útok na policistu. Jeho za řízení v opilosti. Chcete přidat obvinění z napadení? Všichni jsme viděli, že zaútočil první.“

Zavrtěla jsem hlavou. Najednou jsem se cítila unavená. „Ne. Jenom mu řekněte, ať jeho pojišťovák zavolá mému.“

Ozvalo se hlasité skřípání a křupnutí. Odtahová služba se chopila SUV. Rabbit dosedl na zem s povzdychnutím, zabubláním a zasyčením, jak z prasklého chladiče vytekla na studený asfalt horká nemrznoucí směs.

Jesse se zachvěla. Musela jsem ji dostat z mrazu.

„Kdy přijede táta?“ zeptala jsem se. Telefonovala mu, když já mluvila s policisty a s lidmi, kteří mi dali ledový obklad.

„Volala jsem mu,“ řekla Jesse. „Nevzal to, a tak jsem zkusila Darryla. Ani on to nevzal. Měla jsem ti to říct dřív.“

Adam nezvedl telefon? To se mi nezdálo. Adam by nikam nezmizel, když jsme vyrazily na nákupy mezi davy lidí. Dokonce se nabídl, že nás doprovodí. Což by bylo… zajímavé. Nedokázal vystát Walmart ani za klidného dne. Skutečnost, že se neozval Darryl, Adamův zástupce, mě zas až tak nezarazila, přesto to bylo divné.

Vytáhla jsem mobil a zjistila, že mám novou esemesku od Brana – což bylo ještě divnější. Marok, vládce vlkodlaků, je nikdy nepsal.

Otevřela jsem ji a stálo v ní: Hra začala.

„Bran si myslí, že je Arthur Conan Doyle,“ řekla jsem a Jesse mi nakoukla přes rameno.

Zkusila jsem Branovi zavolat (měla jsem příliš zkřehlé prsty, než abych se napsala zprávu), ale buďto byl jeho mobil vypnutý, nebo nefungoval. Zkusila jsem Samuela, marokova syna, a dovolala jsem se jen službě.

„Ne, to je v pořádku,“ řekla jsem ženě, která se mi ozvala. „Pokud není doktor Cornick dostupný, zajdu si na pohotovost.“ Neexistoval důvod, proč bych mu nemohla nechat vzkaz, Branova zpráva mě ale zneklidnila. Záchvat paniky – skutečná příčina nehody – mě znervóznil ještě víc.

Zkusila jsem ostatní členy smečky: Warrena, Honey, Mary Jo, a dokonce i Bena. Jejich mobily byly – v tomto sledu – vypnutý, hlasová schránka, vypnutý, hlasová schránka.

Přemýšlela jsem o Branově vzkazu a zkusila Paula – ten by mě raději zabil, než zachránil, na Jesse měl ale jiný názor. Zatímco mobil vyzváněl, vzpomněla jsem si, že vlkodlaci milují super tajné kódy. Nemělo to nic společného s tím, že byli vlkodlaci, mnozí se ale dříve či později ocitli v armádě, což způsobilo, že byli obzvláště paranoidní. V připravenosti nesahali skauti vlkodlakům ani po kotníky.

Věděla jsem o tajných kódech, protože jsem mezi vlkodlaky vyrostla, neobtěžovala jsem se je ale učit, protože jsem vlkodlak nebyla. Adam by mě je patrně naučil, když jsem teď patřila ke smečce, ale s říčními monstry, zlomenýma nohama a dramatickými zvraty ve smečce se k tomu prostě ještě nedostal, čemuž se nikdo nemohl divit.

Ani Paul se neozval. Na základě důkazů jsem hádala, že Branova zpráva znamená: „Žádné telefony.“ Což sice bylo fajn, s Jesse ale zůstaneme trčet v nákupním centru, dokud někdo svůj pitomý mobil nezvedne. Pokud šlo jen o test systému pohotovostních tajných kódů, nakopu někomu zadek.

Ale pokud ne… Stáhl se mi žaludek a panický záchvat, který vedl k naší nehodě, se nyní zdál ještě hrozivější. Vytvořila jsem si dvě pouta, jedno s Adamem, jedno se smečkou. Stalo se něco Adamovi nebo smečce? Natáhla jsem se po poutech…

„Mercy?“ zeptala se Jesse, než jsem se stačila s Adamem nebo smečkou spojit.

„Nevím, co se děje,“ přiznala jsem. „Vyzkoušíme další lidi.“

Po chvíli přemýšlení jsem zavolala Kyleovi. Nebyl žádný nadpřirozený tvor, takže možná zprávu o telefonech nedostal. A jako partner třetího člena smečky by mohl vědět, co se děje. Dostala jsem se do jeho hlasové schránky, nenechala ale vzkaz. Pak jsem zkusila čarodějku Elizavetu. Měla se smečkou uzavřenou smlouvu – nedávno jsem viděla, kolik jí Adam každý měsíc platí, vůbec by mi proto nevadilo použít ji jako taxi – ale ani jí jsem se nedovolala. Možná o kódech věděla – anebo se vydala na nákupy a přes ječící hordy neslyšela zvonění mobilu.

Možná šla nakupovat celá smečka a já byla prostě paranoidní.

„Jaká je šance, že se celá smečka přidala ke zbytku Tri-Cities a vyrazila uprostřed noci na nákupy?“ zeptala jsem se nahlas.

„Ne zrovna velká,“ odpověděla Jesse vážně. „Většina vlků se dost podobá tátovi; už jen z toho rámusu by měli husí kůži. Kdybys je vmáčkla s davem normálních lidí do malého prostoru, skončilo by to krveprolitím. Nevím o nikom, možná až na Honey, kdo by to zkusil.“

„Taky si myslím,“ souhlasila jsem. „Něco se děje. Musíme se spolehnout samy na sebe.“

„Zavolám Gabrielovi,“ řekla a udělala to.

Gabriel, moje holka pro všechno, bojoval jako démon se svými city k Jesse. Když v září odjel do Seattlu na vysokou, rozešel se s ní – i když spolu nikdy oficiálně nechodili. Před několika hodinami ale seděl vedle ní u večeře a flirtoval s ní, jak jen se dalo, když u stejného stolu seděl její bystrozraký otec.

Láska nečeká na vhodnou příležitost.

Když byl Gabriel ve městě, žil v mém malinkatém bungalovu hned za plotem domu, v němž jsem žila s Adamem a Jesse. Nastěhoval se do něj po obrovské hádce s matkou, která nemínila dovolit, aby trávil čas se mnou a mými vlkodlačími přáteli. Žil sice nyní hlavně v Seattlu – bungalov tu na něj ale čekal, kdykoli přijel domů na prázdniny.

Nikdo ze smečky ho neměl mezi svými kontakty, takže když Jesse zavrtěla hlavou, začala jsem si dělat ještě větší starosti. Stalo se po našem odjezdu něco smečce?

„Sakra,“ řekla jsem a znovu se pokusila najít Adama poutem druhů, které nás k sobě vázalo. Bylo silné a trvalé, někdy jsem se ale musela dost snažit, abych jeho prostřednictvím cokoli zjistila. Když jsem se o tom ustaraně zmínila Adamovi, jen pokrčil rameny.

„Je takové, jaké je,“ prohlásil. „Někdo potřebuje žít v hlavě svého druha, aby se cítil v bezpečí. Jak se ti líbilo, když jsme to zkusili?“ Zakřenil se, když jsem se zkusila omluvit. „Žádný strach. Miluju tě takovou, jaká jsi, Mercy. Nepotřebuju tě spolknout, nepotřebuju žít ve tvé hlavě. Stačí mi, když vím, že tu jsi.“

Existuje mnoho důvodů, proč Adama miluju.

Začala jsem se drát naším poutem, moje už tak silná bolest hlavy se přitom ještě zhoršila, až jsem se protlačila přes bariéry, které očividně vztyčilo mé podvědomí, aby mě ochránilo před přehnaným vlivem charismatického alfy mezi alfy jménem Adam Hauptman, a když jsem se ho nakonec dotkla…

„Hej, Mercy,“ řekl hluboký hlas. „Jsi v pořádku?“

Vzhlédla jsem a poznala řidiče odtahového vozu. Znám většinu chlapů, kteří v okolí odtahují auta – vlastním autodílnu, takže to patří k teritoriu.

„Ahoj, Dale,“ odpověděla jsem a snažila se tvářit, jako bych si právě nehrála s vlkodlačí magií. Bylo by snazší předstírat, že jsem normální, kdyby mě znovu neovládl ten odporný, roztřesený, dech kradoucí pocit, kvůli kterému jsem se nabourala. Hrozil mi druhý panický záchvat. Dale musel myslet, že mi zuby jektají zimou. „Jesse i já jsme v pořádku, už jsme ale měly lepší dny.“

„To vidím.“ Tvářil se ustaraně, takže jsem musela vypadat strašně. „Mám odtáhnout rabbita do dílny? Anebo přiznáš porážku hned a necháš mě vzít ho na vrakoviště v Pascu?“

Zadívala jsem se na něj, protože mě něco napadlo.

Pohlédl dolů na svůj kabát. „Na co zíráš? Mám někde flek? Myslel jsem si, že jsem tohle vzal z hromady čistého prádla.“

„Dale, když ti stejně zaplatím za to, že odtáhneš moje auto do dílny, neměl bys v trucku místo i pro Jesse a pro mě? Nemůžeme se dovolat manželovi. V dílně mám auto, kterým můžu odjet domů.“

Vesele se usmál. „Jasně, žádný problém, Mercy.“

„To by bylo fajn,“ řekla jsem. „Díky.“ To by šlo. Moje dílna bylo bezpečné, teplé místo k přemýšlení. Právě to jsem potřebovala, svoji pevnost, která by mě ochránila před panikou. Protože když jsem se dotkla pouta s Adamem, necítila jsem nic než zuřivost a bolest.

Někdo ubližoval mému manželovi, víc jsem nedokázala poznat.

Daleův truck byl cítit starými hranolky, kávou a hnijícími banány. Nutila jsem se k lehké konverzaci o jeho dceři a jejím miminku, o rostoucích cenách nafty a dalších věcech, které mě zrovna napadly. Nemohla jsem dovolit, aby Jesse poznala, jaké si dělám starosti, dokud nezískám víc informací.

Moje dílna vypadala přesně tak, jak měla. Malé vrakoviště (kde se povalovaly zbytky mrtvých vozů, aby darovaly orgány žijícím příbuzným) a parkoviště byly dobře osvětlené novými halogenovými lampami. Na parkovišti určeném pro stále živá auta, která nutně potřebovala pomoc, stály čtyři vozy a já poplácala Jesse po koleně, když se ostře nadechla.

Vyskočila jsem z trucku a pomohla Daleovi sundat rabbita, Jesse jsem zatím poslala dovnitř. Pohlédla na čtyři vozy na parkovišti, kde měly stát tři, a bez odmlouvání poslechla. Dveře otevřela bez problémů, přestože měly být zamčené – a když vešla dovnitř, nerozsvítila, byla totiž dcerou svého otce. Dobře věděla, že nemá rozsvěcet, pokud chce v místnosti s okny něco schovat.

„Chudáček,“ řekl Dale, poplácal kufr mého auta a Jesse nevěnoval pozornost. „Těch už po městě moc nejezdí.“ Pohlédl na mě a nedbale prohodil: „Mám v merku dvoudvéřovou jettu z devětaosmdesátého se sto deseti na tachometru. Je trochu otlučená, nejde ale o nic, co by trocha práce a barvy nespravily.“

„Vezmu to v úvahu,“ řekla jsem. „Co jsem dlužná?“

„Šéf ti pošle účet,“ řekl a já se navzdory napětí upřímně usmála – Daleův „šéf“ byla jeho manželka.

Když odjížděl, zamávala jsem mu, a pak jsem se rozběhla ke dveřím kanceláře, protože čtvrté auto, které parkovalo mezi broukem z osmašedesátého a starým Type II, byl Gabrielův mercedes z roku 74.

Vklouzla jsem dovnitř a zavřela za sebou dveře. Tma v kanceláři mi prozradila, že Gabriel něco ví a chce to udržet v tajnosti – jinak by celá dílna byla jasně osvětlená. Ukázalo se, že jsem měla pravdu, zachytila jsem totiž Gabrielův pach, ale ještě něco jiného…

Kolem pasu mě chytily silné paže a skoro mě zvedly ze země. Čich mi prozradil, že ruce patří Benovi s britským přízvukem a sprostým slovníkem, který mi zabořil tvář do břicha, proto jsem odložila páčidlo zpátky na pult, odkud jsem ho sebrala, aniž bych mu rozbila hlavu. Pohyboval hlavou, dokud mi nenadzvedl triko a neotřel se mi tváří zdrsnělou strništěm o kůži.

Tohle mi udělal už i jiný vlkodlak, a ten se stejně třásl a trhaně dýchal. Byla jsem si víceméně jistá, že Ben není hladový (jako byl onen vlk), protože od krocana, kterého jsme měli k večeři, zase neuběhlo tolik času. A tak jsem mu položila ruku na hlavu a pohlédla na dvojici šokovaných teenagerů stojící před regálem se starými poklicemi na kola. V dílně byla tma, kojoti jako já ale mají dobré noční vidění.

Ben napůl vrčel, napůl mluvil, já mu ale nerozuměla. Podle žáru, který mu sálal z kůže, bojoval s proměnou. Vydala jsem konejšivý zvuk, rukou jsem ale nepohnula, protože kůže vlkodlaků je při proměně hodně citlivá. Ben přestal mluvit a jen dýchal. Pohlédla jsem na Gabriela.

Tiskl pevně Jessinu ruku – anebo dovolil, aby se ona držela jeho – a nevypadal o moc líp než Ben.

„Vezmi to od začátku,“ vybídla ho Jesse. „Mercy potřebuje slyšet všechno.“

Gabriel kývl. „Kolem půlnoci vpadl Ben ke mně do obýváku, sebral klíče od mého vozu a vyvlekl mě ze dveří. Venku jsem hned poznal, že se děje něco u vás v domě. Neviděl jsem žádná světla, ale slyšel jsem auta – velká auta s dieselovými motory. Ben trval na tom, že musíme jet sem, za tebou, aspoň myslím. Jeho hlas zněl dost divně. Posadil mě na sedadlo řidiče a od té doby neřekl jediné smysluplné slovo. Chtěl jsem ti zavolat, ale…“

Kývl na podlahu a já uviděla rozházené zbytky kancelářského telefonu. „Zdálo se, že to nepovažuje za dobrý nápad. Jsem fakt moc rád, že tě vidím.“

„Bene?“ oslovila jsem ho. „Můžeš…“

Zvedl ruku a vložil mi do dlaně uspávací šipku. Byla z poloviny plná něčeho, co vypadalo jako mléko, věděla jsem ale, že to mléko není. Někdo znal naše tajemství.

„Omámili ho,“ řekla jsem a přičichla k jehle, abych se ujistila. Droga měla povědomý pach. „Vypadá to na stejnou látku, která zabila Maca.“

Jesse se ostře nadechla.

„Maca?“ zeptal se Gabriel.

„To bylo ještě před tebou,“ řekla jsem mu. „Mac byl mladý vlkodlak, který se připletl do cesty složitému plánu namířenému proti Branovi. Vždycky jsme si mysleli, že žádná droga nemůže vlkodlakům ublížit. Ten darebák, sám vlkodlak, ale vynalezl směs, která fungovala, a k její výrobě stačily látky, které má k dispozici každý veterinář.“ Ty vědomosti měly zemřít spolu s Gerrym. „Většině vlků neublížila, mladí vlkodlaci jsou ale zranitelnější a Mac zemřel.“

Všichni jsme pohlédli na Bena, který nevypadal právě zdravě.

„Bude Ben v pořádku?“ zeptal se Gabriel. „Můžeme pro něj něco udělat?“

„Spaluju ji,“ zavrčel Ben.

Nebyla jsem si jistá, jestli jsem mu dobře rozuměla, hlas měl totiž zastřený a slova mu splývala. „Bene? Spaluješ tu drogu?“ Kůži měl horečnatou. „Posiluješ svůj metabolismus?“ Nevěděla jsem, že vlkodlaci něco takového umí.

„Pořádně ji spaluju,“ řekl, což jsem vzala jako potvrzení. „Bude to ale… chvíli trvat.“

„Jak ti můžeme pomoct?“ zeptala jsem se. „Chceš vodu? Jídlo?“ Někde jsem tu měla cereální tyčinky.

„Stačíš ty,“ řekl. „Pach smečky, pach alfy. Pomáhá.“ Otřásl se. „Bolí to. Vlk chce ven.“

„Tak ho vypusť,“ řekla Jesse.

Ben ale zavrtěl hlavou. „Pak nebudu moct mluvit. Musím vám to říct.“

Byl cítit adrenalinem a krví.

„Jsme tady v bezpečí?“ zeptala jsem se. „Nebo musíme pryč?“

„Chvíli můžeme zůstat,“ řekl Ben po odmlce. „Myslím. Zaměstnají je ostatní… zbytek smečky.“

„Pomohla by káva?“ zeptala se Jesse.

Zvážila jsem to, nakonec jsem však zavrtěla hlavou. „Nejsem doktor. Další stimulant by ale mohl všechno jenom zhoršit.“

„Měla bys zavolat Samuelovi.“

Pohlédla jsem do jejích vyděšených očí a snažila se být silná kvůli ní. „Když jsem to zkoušela, dovolala jsem se jenom pohotovostní službě. Jsme na to sami.“

„A co Zee?“ zeptal se Gabriel. Viděl, co Zee dokáže s autem, a začal nabručeného starého fae nekriticky obdivovat. „Neporadil by si se stříbrem?“

„Zee odešel do země víl spolu s ostatními fae,“ připomněla jsem mu. „Nemůže nám pomoct.“

„Ale…“

„Ať už je Zee cokoli,“ přerušila jsem ho, „v první řadě je fae.“

„Bolí to,“ vypravil ze sebe Ben a moje břicho ztlumilo jeho hlas. Svíjel se. To s vlkodlaky udělá stříbro. Přála jsem si, abych mohla něco udělat.

„Ano, můžeš mi pomoct,“ řekl, jako by mi četl myšlenky. Pouto smečky to někdy umožnilo – což byla jedna z věcí, na které jsem si stále zvykala. „Můžeš se ptát… to můžeš udělat. Ptej se mě. Donuť mě mluvit, abych udržel vlka pod kontrolou. Musíš znát pravdu.“

„Všichni žijí,“ řekla jsem mu. „To vím. Co se stalo?“

„Unesli je,“ řekl, pak dodal: „Federální agenti.“

Zamrazilo mě u páteře. Měla jsem diplom z historie. Když vláda zasáhne proti určité části vlastní populace, je to zlé. Zlé jako nacisti. Genocida. Potřebovali jsme federály, aby ochránili vlky před fanatiky. Pokud se proti nám obrátí vláda, vlci se budou muset bránit. A to nemůže skončit dobře.

„Federálové? Ze které agentury?“ zeptala jsem se. „Národní bezpečnost? Cantrip? FBI?“

Zavrtěl hlavou. Vzhlédl a chvíli na mě zíral, jako by mu oční kontakt pomáhal třídit myšlenky. Několikrát se pokusil promluvit.

„Unesli všechny, kdo tam byli?“

„Všechny,“ potvrdil. Znovu si o mě opřel hlavu. „Všechny, kdo tam byli.“

Bylo Díkůvzdání. Vyměnila jsem si bezútěšný pohled s Jesse. V domě byla skoro celá smečka.

„Honey, Peter, Paul, Darryl a Auriel.“ Na chvíli zmlkl a snažil se popadnout dech. „Mary Jo. Warren.“

„Mary Jo tam nebyla,“ řekla jsem. „Ani Warren.“ Warren a jeho přítel připravili večeři ke Dni díkůvzdání pro přátele bez rodin, ke kterým by mohli odjet. Jako gayové měli spoustu přátel, které rodiny zavrhly. Mary Jo byla hasička a měla službu.

„Cítil jsem je,“ zavrčel Ben. Odmlčel se a celý se napjal. „Řekli… oni řekli, ne Adam. Řekli… ‚Když nebudete klást odpor, nikomu se nic nestane, pane Hauptmane.‘ Adam řekl: ‚Cítím na vašich rukou krev. Warrenovu a Mary Jo. Co jste udělali s mými lidmi?‘ A oni zase: ‚Jsme federální agenti.‘ A on řekl: ‚Kde máte průkazy?‘“

Zhluboka se nadechl. „Adam řekl: ‚Vypadají dobře, ale nejste federální agenti.‘ Lháři. Adam tvrdil, že lžou.“

Nedokázala jsem říct, jestli já objímám Bena, nebo on mě.

„Jak našli Mary Jo?“ zeptala jsem se. Mary Jo se obávala, že by přišla o práci, kdyby lidé zjistili, co je. Pokud věděli o Mary Jo a ochromující droze, pak někdo znal až příliš mnoho našich tajemství. Byla to rétorická otázka, nečekala jsem, že by Ben odpověděl.

„Mobily,“ řekl. „Bran poslal esemesku.“

„Dostala jsem ji,“ odpověděla jsem. „Myslela jsem, že tím chce říct, že telefony nejsou bezpečné.“

Zavrtěl hlavou. „Znamená to, že někdo sleduje naše mobily. GPS. Charles má pavouky.“ Charles byl syn maroka, který vládl vlkodlakům. Byl velmi nadaný; mezi jeho dovednosti patřilo zabíjení lidí, vydělávání peněz a děsivé chápání technologií – ale žádní pavouci. Aspoň jsem o tom tedy nevěděla.

„Pavouci?“ zeptala jsem se.

Zafuněl smíchy. „Pavouci. Útržky kódů, které neustále pátrají. Vyhlížejí podobné věci. Spyware v záznamech telefonní společnosti. Možná má někoho uvnitř. Varování ale přišlo příliš pozdě.“

„Jak se ti podařilo utéct?“ zeptala jsem se.

„Byl jsem nahoře.“ Jeho hlas se blížil obvyklé výslovnosti a znělo to i srozumitelněji. „Šel jsem pro toaletní papír do té zas… do koupelny v přízemí.“ Vydal zvuk, napůl vzlyk. Objala jsem ho pevněji.

„Klidně klej,“ řekla jsem mu. „Slibuju, že to Adamovi nepovím.“

Odfrkl si. „Špatný zvyk.“ Nedokázala jsem odhadnout, jestli mluví o svém klení, nebo o mém slibu neříct nic Adamovi.

„Máš pravdu,“ pravila jsem, protože ji měl. „Takže jsi je slyšel a rozběhl ses za Gabrielem?“

„Slyšel jsem je,“ potvrdil. „Čekal jsem. Celá smečka byla dole. Potom Adam řekl: ‚U Benjamina Speedwaye, mějte slitování.‘ Znělo to, jako by klel, ale já pochopil. Já jsem Benjamin. Slitování, Mercy, jsi ty. A speedway znamenalo, že mám jít. Přikázal mi, abych utekl a našel tě. Zašifroval rozkaz, aby mi dal náskok, než na to přijdou. Měli ale lidi vzadu a viděli mě vyskočit z okna. Trefili mě tou zatracenou šipkou a já se rozběhl k řece. Pak jsem se vrátil zpátky a našel Gabriela. Donutil ho řídit. Ale ty jsi tady nebyla. Měla jsi být tady.“

Nebýt nehody, dokončily bychom s Jesse nákupy a zamířily domů. A pravděpodobně bychom tak padly přímo do rukou tomu, kdo zajal Adama. Měly jsme štěstí. Zhluboka jsem se nadechla a uvědomila si, co jsem celou dobu cítila.

„Krev.“ Zaklonila jsem se, abych na něj viděla. „Bene, kde krvácíš?“

2.

„Potřebujeme světlo?“ zeptala se Jesse.

„Přinesu velkou lékárničku z dílny,“ řekl Gabriel a odběhl pro ni. Noc pro něj byla dost tmavá, ale vyznal se tu a lékárnička visela na zdi hned za dveřmi. Já bych byla rychlejší, zrovna v tu chvíli se na mě ale lepil vlkodlak.

Věděla jsem, co by si Adam myslel o rozsvícení světla, když jsme se schovávali před nějakou neznámou skupinou, která se dokázala postavit vlkodlačí smečce a zvítězit. Moje noční vidění ale na poskytnutí první pomoci nestačilo.

„Baterku,“ řekla jsem. „Je pod pultem. A přines i nůž na koberce, který leží hned vedle, pro případ, že bych mu musela rozříznout oblečení.“ Vzala jsem Benovu tvář do dlaní a pokusila se ho přimět, aby na mě pohlédl. „Bene. Bene.“

„Ano?“ Znělo to zřetelně a pompézně britsky, Ben se sprostým slovníkem tak ale působil jen vzácně. Nedovolil mi však, abych mu zvedla hlavu, takže jsem se mu nemohla podívat do tváře.

„Kam tě zasáhli?“

„Šipka. Prdel.“ Tato odpověď už tak jasná nebyla, ale pochopila jsem a předpokládala, že poslední slovo znamenalo místo, ne nadávku, i když u Bena se to dalo jen těžko odhadnout.

„Ne. Nemyslím uspávací šipku.“ Po něčem takovém by už nekrvácel. „Někdo tě postřelil, Bene. Kam?“

Jesse na něj posvítila baterkou. „Do nohy,“ řekla. „Těsně nad pravým kolenem.“

Ben mě odmítal pustit, proto mu musela khaki kalhoty rozříznout Jesse. Gabriel si od ní vzal baterku a dobře si ránu prohlédl.

„Čistý průstřel,“ řekl klidně, zbledl ale a lehce zezelenal.

Rána se ještě nezahojila, což znamenalo, že ho buďto postřelili stříbrnou kulkou – nebo stříbro v uspávací látce zpomalilo hojení. Ať už bylo na vině cokoli, museli jsme zastavit krvácení.

„Nepřilnavé krytí,“ řekla jsem Jesse. „Je důležité, aby se na ránu nic nenalepilo.“ Obvaz by jinak mohl Benovi zarůst do kůže, kdyby se začal uzdravovat tak rychle, jak by měl. „Až pak gázu a nakonec obinadlo. Sbalíme to tu a vezmeme ho k Samuelovi, snad bude doma.“

Samuel Cornick byl doktor i vlkodlak zároveň a určitě bude vědět, co má s Benem dělat. Ani on nezvedal telefon, takže asi taky dostal zprávu od Brana. A nepatřil ke smečce. Existovala tedy slušná šance, že ať už vlky zajal kdokoli, jeho přehlédl. Zoufale jsem doufala, že ho přehlédli.

Musela jsem odvézt Bena k Samuelovi a sehnat pomoc – kterou snad taky najdu u Samuela. Potřebovala jsem najít Adama a smečku a zkontrolovat zbytek vlkodlaků, kteří na Díkůvzdání nepřišli – a ujistit se, že nikoho dalšího neunesli, jako třeba Warrenova přítele nebo hasiče na stanici Mary Jo.

Jestli naši nepřátelé znali pravdu o Mary Jo a Warrenovi, pak věděli víc, než by měli, o tom, kdo je vlkodlak, a kdo ne. Pokud to byli lidé – a Ben by se zmínil, kdyby si všiml, že nejsou – a rozhodli se unést skoro třicet zatracených vlkodlaků, tak byli buďto šílení, plánovali zabít všechny najednou, anebo byli přinejmenším ozbrojení a velice, velice nebezpeční. A mohli to být i federálové, navzdory tomu, že je Adam podle Bena obvinil ze lži.

„Můžeš se postavit?“ zeptala jsem se Bena, když mu Jesse docela dobře obvázala ránu.

Zabručel.

„Musíme odsud. Pokud věděli o Warrenovi a Mary Jo, pak je pravděpodobné, že vědí i o tomhle místě.“

„Nebezpečí,“ řekl a jeho hlas opět nezněl moc dobře. „V nebezpečí. Ty.“ To pomyšlení mu očividně dodalo sílu, protože se zvukem, který se podobal spíše vlčímu než lidskému, vstal, následně se na mě ale těžce pověsil.

„Není to nohou,“ řekl, a až příliš pečlivě přitom vyslovoval. „Droga. Jsem slabý. Slabý. Slabý.“ Napnul se a oči mu zezlátly, jak se vlk snažil chránit. Žádné šelmě se nelíbí, když je slabá a zranitelná.

„To je v pořádku,“ řekla jsem pevně, protože bylo důležité, aby mi uvěřil. Pokud mi neuvěří, začne být agresivní a my bychom se ocitli v ještě větším průšvihu. „Jsi mezi přáteli. Gabrieli, vezmi klíče k mercedesu v garáži a pomoz mi do něj dostat Bena.“

Marsiliin tmavě modrý Mercedes S 65 AMG jsem nechala v garáži, ne na parkovišti, aby někoho náhodou nenapadlo poškrábat mu lak nebo po něm hodit kamenem. Byl jen tři měsíce starý, přivezli mi ho na první výměnu oleje a já bych si za něj mohla pořídit druhou garáž, a ještě by mi zůstaly peníze navíc.

„AMG?“ řekl Gabriel, když bral klíče. „Necháš Bena zakrvácet Mercedes AMG?“

„Už na Mercedes krvácí,“ prohlásila Jesse suše. Potom se otočila ke mně. „Moment. AMG? Ten AMG? Mercedes Atheno Thompsonová Hauptmanová, zbláznila ses? Nemůžeš nechat Bena zakrvácet Marsiliin mercedes.“

„Patří královně upírů?“ zajíkl se Gabriel. „Mercy, to je pitomost. Vezmeme moje auto.“

„Není královna, je paní klanu,“ opravila jsem ho. „Do auta se vejdou čtyři lidi a nevypadá jako něco, v čem by utíkali zraněný vlkodlak a automechanička specializovaná na volkswageny.“ Co jsem nikomu neřekla, protože jsem je nechtěla děsit, bylo, že upíři se chovali tak trochu jako CIA zkřížená s mafií, a mercedes tak měl neprůstřelná skla. A co bylo ještě důležitější, pokud opravdu šlo o útok vládní organizace, auto v sobě nemělo žádná sledovací zařízení. Díky mně a Wulfemu – upírskému mágovi, který sloužil Marsilii – byla všechna udělátka, která patřila k novým autům a dala se vysledovat, a to až k čárovým kódům na pneumatikách, z vozu odstraněna.

A zrovna teď jsem měla větší starosti než obavy z toho, abych neurazila Marsilii, i když byla dost děsivá.

Potřebovala jsem odvézt Bena k Samuelovi, který mu mohl pomoct, ať už mu bylo cokoli.

Potřebovala jsem vzít Jesse a Gabriela někam do bezpečí.

Potřebovala jsem najít Adamova únosce a získat svého druha zpátky.

V srdci jsem cítila jeho bolest, byla jsem proto odhodlaná donutit toho, kdo mu ublížil, draze zaplatit.

Musela jsem si seřadit úkoly podle naléhavosti. Za prvé se postarám o ty, kdo byli prozatím v bezpečí. Za druhé najdu ostatní. A za třetí donutím ty, kdo je unesli, krutě litovat.

Při tom pomyšlení jsem odběhla zpátky do kanceláře. Na Adamovo naléhání jsem si do sejfu zamkla svůj devítimilimetrový sig. Jako žena alfy místní smečky jsem byla příliš na očích a Adam se cítil lépe, když věděl, že jsem ozbrojená. Strčila jsem do kabelky dva náhradní (plné) zásobníky, a navíc přidala krabičku stříbrných kulek. Kdybych měla po ruce atomovou bombu, vzala bych ji s sebou taky – musela jsem si ale vystačit s tím, co jsem měla po ruce.

Jesse se posadila dozadu k Benovi. Chytrá holka. Za normálních okolností Ben s Gabrielem docela vycházel, Jesse ale byla cítit jako Adam. Ben nemohl sedět vpředu se mnou, protože byl kvůli droze a zranění příliš výbušný a příliš silný, než abych se s ním rvala při řízení. Jesse taky našla starou přikrývku a zakryla jí sedadlo.

Vycouvala jsem s mercedesem z garáže a čekala, až Gabriel zavře dveře a nasedne.

„Máš zlaté oči, Mercy,“ řekl Gabriel, když vklouzl na sedadlo spolujezdce. „Nevěděl jsem, že to dokážeš.“

Já taky ne.

Samuel bydlel asi dvacet minut od garáže, zdálo se mi ale, že cesta trvá celé hodiny. Nutkání šlápnout na plyn bylo silné. Marsiliin vůz dosahoval rychlosti až 400 km/h – na její žádost jsem taky odstranila elektronický omezovač, který zpomaloval auto na rychlost bezpečnou pro lidské reflexy. I v tuto pozdní a stále temnou noční hodinu bylo ale venku dost policistů, protože davy kupujících začaly opět houstnout. A protože jsem měla na zadním sedadle muže s prostřelenou nohou, potřebovala jsem se vyhnout tomu, aby mě zastavili.

Asi stovkou jsme si to předli podél řeky k Samuelovu domu v Richlandu.

Než jsem se provdala za Adama, bydlel Samuel se mnou. Stále mě často navštěvoval. Vlk, a obzvláště vlk samotář, potřeboval společnost ostatních. A přestože byl Adam alfa a Samuel byl velmi dominantní, uzavřeli opatrné přátelství.

Samuel vlastnil dům v Richlandu, hned u řeky, kde ceny pozemků byly opravdu vysoké. Nezajímalo ho, jak dům vypadá – dva roky se mnou žil ve starém karavanu o velikosti čtyři metry na dvacet a víceméně si nestěžoval – miloval ale vodu. Za to, co za domek zaplatil, by si kdekoli jinde ve městě pořídil obrovskou vilu.

Komplex, ve kterém se nacházel, tu stál sotva deset let, postavený byl z kamene, zdobený štukem a pečlivě udržovaný. Zaparkovala jsem před Samuelovou garáží, přátele nechala v autě a šla zaklepat na dveře.

Nikdo neodpověděl. Opřela jsem se čelem o studený povrch dveří z laminátového skla a poslouchala jsem, nic jsem ale neslyšela.

„Prosím, prosím, Samueli. Potřebuju tě.“ Znovu jsem zaklepala.

Když se dveře konečně otevřely, nestál v nich Samuel, nýbrž Ariana, jeho družka. Na sobě měla mikinu a chlupaté půlnočně modré pyžamové kalhoty zdobené obrázky bílých koťat hrajících si s klubíčky růžové vlny.

Fae používají maskovací kouzla – to z nich dělá fae. Mohou převzít podobu jakéhokoli živého stvoření, obyčejně ale přijímají vzhled, který jim umožňuje splynout. Když jsem se s Arianou seznámila, vypadala jako pěkná babička. Taky jsem viděla, jak vypadá doopravdy, a její podoba byla působivá a nádherná.

Zrovna teď nebyla Ariana ani krásná, ani ošklivá, spíše příjemně průměrná. Tvář jí rámovaly světle zlaté lokny, které se dříve, před vynálezem barvy na vlasy, daly najít častěji u dětí než u dospělých, a dávaly vyniknout jejím měkkým šedým očím. Věkem se řadila mezi dvacet pět a třicet let, což odpovídalo Samuelovu zdánlivému věku. Ve tváři měla stále stopy své faeské podoby, stejně jako se skutečný vzhled mého starého učitele Zeeho v jistých ohledech odrážel v lidské tváři, kterou jsem byla zvyklá vídat.

Šlo o to, že tu vůbec neměla být. Byla fae. Měla odejít do rezervace spolu s ostatními. Jakmile jsem se dozvěděla o odchodu fae, zavolala jsem Arianě, abych zjistila, jak se jí vede, ale zvedl to Samuel. Řekl mi – až nyní jsem si uvědomila, že se choval až podezřele uvolněně – že Ariana je v bezpečí a vrátí se, až bude moct. Očividně mnohem dřív než ostatní fae.

„Ariano,“ řekla jsem. „Myslela jsem…“

„Že jsem odešla do rezervace?“ dokončila za mě. „Můj druh je tady. Nejsem ničí nohsled a moje věrnost už nepatří Šedým pánům, pokud ji vůbec kdy měli. Dovolili mi zůstat pod podmínkou, že neudělám nic, čím bych na sebe upozornila.“ Potměšile se zakřenila. „Chtěli, abychom jim přinesli všechny artefakty nebo magické předměty, které vlastníme. Já s sebou vzala Stříbrnou relikvii – bylo překvapivé, jak ochotně mě s ní zase nechali odejít.“

Stříbrná relikvie byl artefakt, který vytvořila dlouho předtím, než Kryštof Kolumbus přišel na pořad dne. Vysávala magii ze všech fae, kteří se k ní třeba jen přiblížili. Byla tak příliš mocná, než aby zůstala někde, kde by se k ní mohli dostat lidé – ale příliš ničivá, než aby si ji nechali v rezervaci.

Z tváře jí zmizel veselý výraz. „Ale já tady tlachám a ty jsi zraněná. Pojď dovnitř do tepla.“

„Není to moje krev,“ ujistila jsem ji. „Je tu Samuel? Mám pro něj varování a pacienta. Pokud tu není, raději bychom měli jít.“

„Není tu,“ odvětila Ariana. „Před několika dny si ho zavolal otec. Prý kvůli ‚narušení Síly‘.“

Pohlédla jsem na ni a ona se znovu zakřenila. „Přísahám, tohle mi řekl. Vezmi zraněného dovnitř. Mám zkušenosti s ošetřováním a Samuel tu má dobře zásobenou lékárničku.“

Zaváhala jsem a její výraz se změnil. Ariana byla prastará – myslím, že dokonce starší než Bran – ale měla v sobě jistou jemnost, zranitelnost, kvůli které bylo snadné ji ranit.

„Nepochybuju o tobě,“ řekla jsem. „Raněný je ale vlk. Zatím je v lidské podobě, ale drží se jen tak tak.“

Ariana měla hluboko zakořeněný a zcela oprávněný strach z vlků, který se jí dařilo překonat jen ve společnosti lidí, jež dobře znala – takže pouze Samuela. My ostatní jsme se v její společnosti snažili nechovat příliš jako vlci nebo kojoti.

Nadechla se. „Věděla jsem, že pacientem bude s velkou pravděpodobností jeden z vlků. Kdo jiný? Vezmi ho dovnitř.“

Zašla jsem pro své společníky, lidské i nelidské. Nebyla jsem si jistá, jestli dělám správnou věc. Jednou jsem byla u toho, když Ariana dostala panický záchvat. Takhle děsivou zkušenost jsem si nechtěla zopakovat. Varovala jsem ji, a ona si myslela, že to zvládne. To bylo fér.

Jesse strkala a já s Gabrielem jsme táhli Bena ven z auta. Jakmile jsme ho postavili na nohy, Gabriel mu vklouzl pod paži a vzal na svá ramena většinu jeho váhy. Rozhlédla jsem se, ale okna domů okolo byla tmavá. Jestli nás někdo sledoval, neviděla jsem ho.

Jesse nám podržela dveře. Gabriel se zastavil ve vchodu, protože stěny sice zdobily jasné barvy, koberec byl ale bílý a Ben pořád krvácel.

Ariana převrátila oči. „Vezměte ho dovnitř, děti; ujišťuju vás, že s trochou krve na látce a na koberci si poradím.“

Uklidnilo mě to, mávla jsem proto na Gabriela, aby šel s Benem dál. Přízemí bylo otevřené a kuchyň, jídelna a obývací pokoj tak sdílely stejný prostor. Gabriel odvedl Bena vstupní halou a kolem kuchyně do obýváku, kde ho položil na tmavě hnědý kožený gauč. Vypadal hůř než u mě v dílně, pokud to vůbec bylo možné. Jako by se nyní, když se velení ujal někdo jiný, přestal snažit zůstat při vědomí.

Ariana na nás pohlédla a zamračila se. „Povězte mi, co se stalo.“

Vyhověla jsem jí a vyprávěla příběh ze svého pohledu až do chvíle, kdy jsme se dostali do garáže, pak jsem přešla k tomu Benovu. Když jsem skončila, položila Benovi ruku na čelo.

Zamumlal sprostou kletbu a Ariana zvedla obočí.

„Není fér vyčítat mu, co řekne v tomhle stavu,“ prohlásila Jesse defenzivně.

Ariana zkroutila rty nahoru. „Slyšela jsem už horší věci.“ Vykasala Benovi nohavici. Obvazy, kterými jsme mu ránu stáhli, nasákly krví. „Jednalo se o stříbrnou kulku?“

„Pokud za tím není stříbro, pak se rána nehojí, jak by měla,“ odvětila jsem. „Rozhodně ho trefili uspávací střelou s látkou, která stříbro obsahovala. Před několika lety zabili stejnou směsí mého přítele. Proto jsme chtěli, aby se na něj podíval Samuel.“

Ariana ustoupila, přivřela oči a podržela ruce asi deset centimetrů nad Benem. „Se stříbrem to umím,“ řekla. „Cítím ho, ale nedokážu ho z něj vytáhnout.“

Jméno Ariana znamenalo velšsky stříbro. Jaká ironie u ženy, jejímž druhem byl vlkodlak.

„Má v sobě trochu stříbra,“ oznámila po chvíli. „Ale ne v okolí rány, takže ho do těla musela zanést uspávací střela. Pokud ho zasáhla stříbrná kulka, v ráně po ní nic nezůstalo. Bude muset počkat, dokud tělo stříbro nevyloučí – aspoň mu ale můžu ošetřit ránu.“

Nechala jsem ruku na Benovi a Ariana mu zatím sundala obvazy a potřela obě rány, vstupní i výstupní, bylinkovou mastí ze staré hliněné nádobky. Ben se obrátil na bok, aby jí umožnil přístup. Oči měl zavřené, všechny svaly v těle ale napjaté. Arianu prakticky neznal a byl zraněný. Občas tiše zavrčel a Ariana vyskočila jako králík – a Ben se ještě víc napjal.

Než skončila, oba se třásli jako dva plnokrevníci před Kentucky Derby.

„Víc pro něj udělat nemůžu,“ řekla a s výdechem úlevy ustoupila. Zamířila ke kuchyňskému dřezu a s každým krokem, kterým se od Bena vzdalovala, se zklidňovala. Umyla si ruce mýdlem a osušila je bílou utěrkou.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Spálená mrazem.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.