Keri Arthur v nakladatelství

FANTOM Print

Volání úplňku

Polibek hříchu

Smyslné zlo *

*Připravujeme

FANTOM Print

2013

Copyright © 2007 by Keri Arthur

Cover © Larry Rostant

Translation © Petra Kubašková

ISBN 978-80-7398-577-6 (ePub)

ISBN 978-80-7398-578-3 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Ráda bych poděkovala těmto lidem:

mé skvělé agentce Miriam, úžasné editorce Anne a všem v Bantamu,

kteří pomohli této knize na svět.

Tuto knihu věnuji dvěma lidem, na nichž mi v životě nejvíce záleží:

Petovi a Kasey.

1. KAPITOLA

Jediné, co jsem cítila, byla krev.

Hustá, zasychající krev.

Měla jsem ji po celém těle a svrběla mě na kůži.

Pohnula jsem se, tiše zasténala a převrátila se na záda. K mé zastřené mysli začaly pronikat další vjemy. Kameny, které mě tlačí do zad a studí. Droboučké, vlhké kapičky, dopadající na holou kůži. Smradlavé odpadky, které někdo nechal moc dlouho na slunci. A pod tím vším pach syrového masa.

Ten pach ve mně probudil zlou předtuchu, ačkoli jsem neznala její příčinu.

S námahou jsem otevřela oči. Nade mnou se zlověstně tyčila betonová zeď, jako by se chtěla provalit a spadnout na mě. V té zdi nebyla žádná okna a nikde poblíž ani nesvítilo světlo. Na okamžik mě napadlo, že jsem v nějakém vězení, než jsem si uvědomila, že na mě prší, a všimla si, že nad betonovou zdí je zamračené noční nebe.

I když na něm nebyl měsíc, nepotřebovala jsem ho vidět, abych věděla, v jaké fázi lunárního cyklu se nachází. Byla sice pravda, že v mých žilách kolovaly kromě vlkodlačích genů také upíří, ale stále jsem byla velmi citlivá na přítomnost měsíce. Úplněk skončil před třemi dny.

Avšak poslední, co jsem si pamatovala, byl začátek úplňku. Někde mi jaksi chybělo osm dní.

Zamračila jsem se, podívala se na zeď nad sebou a snažila se vzpamatovat a vzpomenout si, jak jsem se sem dostala. Proč tady ležím nahá za chladné noci a jak jsem se ocitla v bezvědomí.

Všechny vzpomínky však utonuly v mlze. Byla jsem si jistá pouze tím, že se stalo něco zlého. Něco mi ukradlo paměť a polilo mě krví.

Roztřesenou rukou jsem si setřela z tváře vodu a podívala se doleva. Ta zeď tvořila celou jednu stranu uličky, byla zde tma a přeplněné kontejnery. Až úplně na konci blikala pouliční lampa jako osamělá hvězdička v okolní temnotě. Nebylo slyšet žádné zvuky, jen můj chraplavý dech. Žádná auta. Ani hudba. Žádný pes neštěkal na imaginárního nepřítele. Nikde ani stopy po jakémkoli životě.

Ztěžka jsem polkla a snažila se ignorovat hořkou pachuť zmatku a strachu, a koukla jsem napravo.

A uviděla tělo.

Zakrvácené tělo.

Ó bože…

To jsem přece nemohla udělat. Panebože, určitě ne.

V ústech mi vyschlo, zvedal se mi žaludek. Povedlo se mi postavit a klopýtala jsem k němu.

Viděla jsem, co zbylo z jeho hrdla a tváře.

Žluč se mi rychle nahrnula až do krku. Otočila jsem se, abych toho chlapa ještě nepozvracela, když už jsem ho zabila. I když mu to už mohlo být jedno…

Jakmile už jsem dávila jen nasucho, utřela jsem si ústa, zhluboka se nadechla a otočila se k tomu, co jsem způsobila.

Muž byl velký, skoro dva metry vysoký, s tmavými vlasy i kůží. Měl hnědé oči, a pokud se dalo soudit z toho, co zbylo z jeho obličeje, překvapila jsem ho. Byl taky oblečený, což znamenalo, že jsem nebažila po krvi, když jsem mu rozpárala hrdlo. To mě moc neuklidnilo, zvláště když jsem sama byla nahá a očividně jsem se s někým v uplynulé hodině milovala.

Opět jsem mu pohlédla do tváře a můj žaludek se zase začal nebezpečně vzdouvat. Usilovně jsem polykala, přinutila jsem se odtrhnout oči od té nechutné krvavé kaše a zkoumala zbytek těla. Měl na sobě něco jako hnědou kombinézu s lesklými zlatými knoflíky a písmeny D.S.E, natištěnými na levé náprsní kapse. K pásku měl připnutý paralyzér a na klopě vysílačku. Kousek od jeho natažené pravé ruky leželo něco jako pistole na šipky. Na prstech měl přísavky spíše jako ještěr než člověk.

Zamrazilo mě. Takové pracky už jsem někde viděla – před dvěma měsíci na parkovišti před melbournským kasinem, když mě napadl upír a vysoký modrý tvor, který smrděl smrtí.

Pocítila jsem náhlou potřebu dostat se odsud pryč, zasáhla mě jako pěst do žaludku, vyrazila mi dech a roztřásla mě. Ale já ještě nemohla utéct, dokud se nedovím všechno, co mi tenhle chlap může sdělit. V paměti jsem měla příliš mnoho děr, které potřebovaly něčím vyplnit.

Například, a zvláště důvod, proč jsem mu rozervala hrdlo.

Znovu jsem se zhluboka nadechla v marné snaze uklidnit rozbouřený žaludek a klekla jsem si ke své oběti. Dlažba mě tlačila a studila do holení, ale mráz, který se mi rozlézal po těle, neměl nic společného s chladnou nocí. Cítila jsem stále větší nutkání utéct, ale jestli mé smysly tušily, před čím mám utíkat, rozhodně mi to nenapověděly. Jedno bylo jisté: tenhle mrtvý už mi neublíží. Pokud tedy před smrtí nevykonal rituál, aby se mohl stát upírem, ale i tak by trvalo několik dní, než by se doopravdy proměnil.

Kousla jsem se do rtu a opatrně ho prohledala. Nic u sebe neměl. Žádnou peněženku, doklady ani obvyklý nepořádek, který se člověku nahromadí v kapsách. Měl kožené boty – tuctové, hnědé, neurčité značky. Největším překvapením byly jeho ponožky: růžové. Zářivě růžové.

Zamrkala jsem. Mému bratru, dvojčeti, by se líbily, ale na nikom jiném jsem si je neuměla představit. Na muži, který byl jinak zcela fádně oblečený, vypadaly opravdu divně.

Něco za mnou zaškrábalo o dlažbu. Ztuhla jsem a poslouchala. Na kůži mi vyrazil pot a srdce začalo bít jako splašené – jeho tlukot jako by burácel do ticha. Po několika minutách se to ozvalo znovu – tiché cvakání, kterého bych si nevšimla, kdyby nebylo tak hrobové ticho.

Natáhla jsem se pro šipkovou zbraň, otočila jsem se a zkoumala uličku, ponořenou do noci. Okolní budovy také mizely ve tmě a necítila jsem, že by se něco nebo někdo blížil.

Něco tam však bylo, to jsem věděla jistě.

Zamrkala jsem a přepnula zrak na infračervené vidění. Rázem se mi ukázala celá ulička – vysoké zdi, dřevěné ploty a přetékající popelnice. Až úplně na konci se krčila malá silueta, ani lidská, ani psí.

Vyschlo mi v ústech.

Jdou po mně.

Netušila jsem, proč jsem si tím tak jistá, ale nehodlala jsem takovými úvahami ztrácet čas. Vstala jsem a pomalu odcouvala od mrtvoly.

Ta bytost na konci uličky zvedla čenich a zavětřila. Pak zavyla – byl to vysoký zvuk, skoro kvílení, jako když se přejede nehtem po tabuli.

Najednou se k ní připojila další a společně teď šly ke mně.

Riskla jsem to a rychle se ohlédla přes rameno. Z téhle uličky nebylo daleko k větší ulici a k lampě, ale něco mi našeptávalo, že ti tvorové se neleknou ani jedné z těch věcí.

Cvakání drápů o dlažbu znělo ostřeji, ten zvuk věštil chladnokrevné násilí. Na jeden jejich krok připadly tři moje, a stejně se zdálo, že jdou mnohem rychleji.

Přitiskla jsem prst ke spoušti šipkové pistole a litovala, že jsem nesebrala i paralyzér.

Tvorové se zastavili u mrtvoly, krátce k ní přičichli a pokračovali dál. Z větší blízkosti už jejich huňaté, silné tělo připomínalo spíš znetvořeného medvěda, vlka nebo psa, v kohoutku museli mít nejméně metr dvacet. Měli červené oči – zářivé, zlověstné.

Tiše zavrčeli a vycenili dlouhé, žluté zuby. Všechny moje svaly se třásly touhou utéct. Kousla jsem se do rtu, přemohla instinkt, zamířila jsem šipkovou pistolí a dvakrát stiskla spoušť. Šipky trefily obě bytosti přímo do prsou, zdálo se však, že je to jen rozzuřilo. Tiché vrčení se změnilo v hrozivý zvuk a tvorové vyskočili. Otočila jsem se a utíkala a na konci uličky jsem zahnula vlevo, protože to zkrátka bylo z kopce.

Silnice byla vlhká a kluzká, pouličních světel jen málo a daleko od sebe. Kdyby mě honili lidé, mohla bych se zahalit do tmy a zmizet jim z očí. Když jsem však viděla, jak tyhle stvůry větří, došlo mi, že tato upíří schopnost mi moc nepomůže.

Ani změnit se ve vlka by nebylo nic platné, protože mou jedinou skutečnou zbraní v této podobě zůstávaly zuby. Když je více než jeden nepřítel, není to dobrá volba.

Uháněla jsem dolů prostředkem mokré silnice, míjela tiché obchody a řadové domky. Jako by v nich snad ani nikdo nebydlel, a nic kolem se mi nezdálo povědomé. Všechny budovy a domy vypadaly nějak divně, jako by byly dvojrozměrné.

Vzduch za mnou se tetelil a pocit zla sílil. Tiše jsem zaklela a lehla si k zemi. Přeskočila mě tmavá silueta a zoufale, pronikavě zavyla. Vystřelila jsem další šipku, pak jsem se skulila na záda a vší silou jsem nakopla druhou obludu. Trefila jsem ji do čelisti a odklonila její skok. Dopadla nalevo ode mě, zatřásla hlavou a z hloubi hrdla zavrčela.

Vyškrábala jsem se na nohy a vpálila do ní poslední šipku. Zpozorovala jsem nějaký pohyb. První tvor mezitím vstal a plížil se ke mně.

Hodila jsem mu do tváře prázdnou pistoli, pak jsem mu uskočila z cesty. Proletěl kolem a snažil se brzdit drápy na mokré silnici. Chytila jsem hrst střapatých hnědých chlupů, přitáhla jsem jeho záda k sobě, chytila ho kolem krku a pevně zmáčkla. Měla jsem sílu vlka i upíra, což znamenalo, že jsem byla schopná v mžiku zlomit normálnímu člověku hrtan. Problém byl, že tohle nebyl normální člověk.

Zavyl – chroptivě, přidušeně – a začal sebou divoce házet a kroutit se. Objala jsem ho nohama a dál se snažila ho uškrtit.

Ten druhý se najednou objevil, praštil do mě ze strany a shodil mě ze svého kumpána. Dopadla jsem na silnici a před očima mi zajiskřilo, ale škrábání blížících se drápů mě rychle probralo. Zvedla jsem se na všechny čtyři a hrabala se pryč.

Do boku se mi zaryly drápy, až vytryskla krev. Otočila jsem se, chytila ho za tlapu a strhla ho dopředu. Tvor proletěl kolem mě a zády tvrdě narazil do zdi obchodu. Byla to taková rána, až se zeď zakymácela.

Zamračila jsem se, ale ten druhý mi nedopřál čas přemýšlet, jak je možné, že se zeď hýbala. Otočila jsem se, švihla nohou a srazila tu chlupatou bestii na zem. Zoufale zavyla a vrhla se na mě. Zaryla drápy do mého stehna, vyrvala z něj kus masa a já zavrávorala. Tvor byl v mžiku zase na nohou a hnusné, ostré, žluté zuby se blýskly v tmavé, studené noci.

Fingovala jsem ránu do hlavy, pak jsem se otočila a kopla ho do hrudi a zarazila mu šipky ještě hlouběji. Jejich opačné konce poranily mé bosé chodidlo, ale ta rána stvůře nepochybně ještě víc ublížila, protože vztekle zavyla a opět vyskočila. Šla jsem k zemi a přetočila se. Pak, když mě stvůra přeletěla vysokým skokem, kopla jsem ji co nejsilněji do koulí. Zavrčela, padla na silnici a nehýbala se.

Na chvíli jsem zůstala tam, kde jsem byla, mokrá silnice mě studila do holení a já se snažila dostat do plic vzduch. Když svět konečně přestal hrozivě černat, přivolala jsem vlka, který ve mně dřímal.

Okamžitě jsem ucítila příval síly, procházela mnou, zrak se rozostřil a bolest se rozplynula. Končetiny se zkrátily, přesunuly, přeskupily, až na silnici místo ženské seděl vlk. Netoužila jsem zůstávat ve své druhé podobě moc dlouho. Ve tmě může číhat více takovýchto oblud, a kdybych potkala dva nebo více v této podobě, mohlo by to ohrozit můj život.

Proměna mi však pomohla urychlit hojící proces. Buňky ve vlkodlačím těle si uchovávají data o struktuře těla, proto žijí vlkodlaci tak dlouho. Proměnou se poškozené buňky opraví. Rány se zahojí. Vážnější poranění vyžadovala vícenásobnou proměnu, ale i jedna umí zastavit krvácení a nastartovat hojení.

Vrátila jsem se do lidské formy a pomalu se postavila. První stvůra ležela bezvládně před schůdky do obchodu. Ať v těch dvou šipkách bylo cokoli, evidentně to už začalo působit. Přešla jsem k druhému, chytila ho za volnou kůži na krku a odtáhla ze silnice. Pak jsem šla k oknu a nakoukla dovnitř.

Nebyl to obchod, jen průčelí. Za oknem bylo pouze lešení a odpadky. Další obchod byl na tom úplně stejně, dům vedle taktéž. Jenže tam uvnitř seděli dřevění lidé.

Dost to připomínalo nějaké policejní nebo vojenské cvičiště, jenže kolem tohohle obcházely docela podivné hlídky.

Zlá předtucha, s níž jsem se probudila, teď ještě zesílila. Musím se odsud dostat dřív, než někdo nebo něco zjistí, že jsem utekla.

Při té myšlence jsem se zarazila.

Utekla?

Znamená to snad, že mě tady někdo vězní? A jestli ano, tak proč?

Část mé paměti byla v mlze, z níž se nechtěla vynořit žádná odpověď. Mračila jsem se a pokračovala dál po ulici. Silnice zatáčela ostře doleva, pak zmizela a objevila se druhá polovina komplexu. Zbytek téhle silnice lemovaly částečně vystavěné domy a obchody, ale tentokrát mezi nimi rostly mohutné blahovičníky. Na konci ulice stála impozantní brána a vedle ní budka pro hlídače. Ze strany bylo v malém okénku vidět hřejivé světlo, takže byl někdo uvnitř.

Nalevo, za nedodělanými budovami, byly betonové stavby, osvícené jasným pátracím světlem. Napravo stála dlouhá stavba, připomínající stáje, a za ní několik hranatých betonových budov a ještě více stromů. Celý komplex byl obehnaný šest stop vysokým drátěným plotem.

„Nějaké zprávy o Maxovi nebo těch dvou orsinech?“

Pronikavý hlas se ozval jakoby odnikud. Vyskočila jsem snad kilometr vysoko, srdce mi začalo bušit tak, až bych přísahala, že mi vyskočí z hrudi. Obalila jsem se pláštěm tmy, schovala se zpátky do stínu průčelí obchodu a čekala.

Blížily se kroky, zněly ledabyle, tudíž pohřešovaný Max ani orsinové ještě nejsou důvodem ke znepokojení. To znepokojení však brzo přijde, jestli se ukáže, že jsem Maxe právě zabila a chudáky orsiny zmrzačila.

Z malé uličky hned přede mnou vyšla postava. Byl to člověk – musel být, protože jinak bych něco cítila. Měl hnědé oblečení a stejně jako muž, kterého jsem zabila, hnědé oči i vlasy. Zastavil se a brouzdal pohledem po ulici. Nočním vzduchem se nesla kořeněná vůně vody po holení a nepříjemně se mísila s pachem česneku z jeho úst.

Zmáčkl tlačítko na vysílačce a řekl: „Nic o nich nevíme. Půjdu do množící laboratoře a podívám se, jestli Max není tam.“

„Měl se ohlásit už před půl hodinou.“

„Nebylo by to poprvé, co se na to vykašlal.“

„Možná to bude naposled. Šéf mu tohle trpět nebude.“

Hlídač zabručel: „Za deset minut ti zavolám.“

Deset minut nebylo moc, ale pořád lepší, než kdyby se ti dva vydali po silnici a našli ty stvůry v bezvědomí.

„Zavolej.“

Počkala jsem si, až se hlídač přiblíží, pak jsem zaťala pěst a vrazila mu ji do brady. Vložila jsem do toho takovou sílu, až mi zabrnělo v ruce, ale byl bez sebe ještě dřív, než dopadl na zem. Odkutálela jsem ho do stínu falešného vchodu do obchodu a pak jsem si prohlídla silnici před sebou.

U hlavní brány byl hlídač, a tak budu muset zkusit přelézt drátěný plot. Nejlepší místo bude v zákrytu za stájemi.

Seběhla jsem boční silnicí na trochu širší ulici. Našla jsem další falešné obchody a domy, ale nočním vzduchem se nesla vůně sena a koní. Byla to opravdu stáj. K čemu jsou na cvičišti koně?

Pádila jsem po silnici, když se najednou do ticha rozeřval poplach. Smykem jsem zastavila, srdce mi opět vyskočilo až do krku a žaludek se pokoušel o totéž.

Buď našli těla, nebo si někdo konečně všiml, že nejsem tam, kde mám být. Tak nebo tak alarm znamenal, že jsem v hajzlu.

S alarmem přišla i světla a náhlý jas mě bodl do očí. Zaklela jsem, seběhla ze silnice a držela se v uzoučkém stínu průčelí obchodů. Plot kolem komplexu svítil jako vánoční stromeček, absolutně nehrozilo, že bych ho nepozorovaně přelezla.

Nocí dusaly kroky. Zastavila jsem se a vmáčkla se do dveří. Minulo mě pět napůl oblečených strážných, běželi, jako by jim za patami hořelo.

Když byli pryč, vylezla jsem z úkrytu a rozběhla se uličkou, kterou přiběhli oni. Nade mnou stály stáje, pach koní, sena a kobylinců byl tak silný, že jsem odporem nakrčila nos. Zevnitř se ozývalo mnohonásobné frkání a podupávání, takže jich tam bylo víc. Kdybych je pustila, způsobím dost velký zmatek na to, abych mohla utéct.

Našla jsem dveře do stáje. Ze tmy za mými zády se ozvaly další kroky. Rychle jsem vklouzla do menších ze dvou dveří, zavřela za sebou a rozhlédla se.

Celkem tu bylo deset boxů, z toho devět obsazených. Jediná koule visela na drátě asi v polovině stáje a její slabé světlo ozařovalo balíky sena, vyskládané na podlaze.

Koně ke mně otočili hlavy a jejich tmavé oči se intenzivně leskly v tlumeném osvětlení. Všichni byli vysocí a silně stavění, většina měla oříškovou, šedivou nebo kaštanovou barvu. Hřebec nejblíže u mě měl opravdu krásnou, mahagonovou srst, přestože s ušima skloněnýma dozadu a vyceněnými zuby nevypadal ani trochu přátelsky.

Nic překvapivého. Koně a vlci nejsou zrovna nejlepší kámoši.

„Ahoj,“ zamumlala jsem a poplácala ho po chřípí, když na mě dorážel. „Štve mě to tady úplně stejně jako tebe, kámo, ale když mi slíbíš, že se budeš chovat slušně, pustím tebe i tvoje kamarády ven.“

Kůň odfrkl, chvíli na mě zlověstně koulel očima, pak ale pokýval hlavou, jako by souhlasil. Pohnul se a zacinkal řetězem. Zamračila jsem se a přistoupila blíž. Tak se mi to nezdálo. A nebyl to obyčejný řetěz, čím byl hřebec připoutaný. Moje kůže byla přecitlivělá na stříbro od chvíle, kdy mě s ním několikrát postřelili.

K použití takového řetězu na zvíře mohl být jediný důvod.

Prudce jsem zvedla hlavu. „Ty jsi kožoměnec?“ A jestli ano, proč jsem ho necítila? Kožoměnci nemusí být dlaci a určitě je nic nenutilo k přeměně při každém úplňku jako nás, ale po stránce původu byli příbuzní spíš s námi než s lidmi. Lidi jsem necítila, ale stejně bych měla poznat, co je zač. Měla jsem to vycítit z jeho pachu.

Hřebec znovu kývl.

„A oni?“ mávla jsem rukou na ostatní koně.

Třetí kývnutí.

Kurva. Vypadalo to, že nejsem jediná, koho lapili do sítí. Ať jsou ty sítě cokoli.

„Slibuješ, že mě nekopneš, když vlezu k tobě do boxu?“

Hřebec znovu zafrkal a znělo to tak trochu opovržlivě. Opatrně jsem otevřela dveře. Možná jsem neměla v minulosti příliš co dočinění s kožoměnci, ale těch pár, s nimiž jsem měla tu čest, měli tendenci jednat s námi, dlaky, stejně neuctivě, jako to dělali lidé. Netušila jsem proč, zvláště když naše „zvířecí“ pudy byly podobné jako jejich.

No, až na měsíční horečku – ale i tak nad námi nemohli ohrnovat nos, protože mnoho z nich si měsíční horečku užívalo stejně jako jiní dlaci.

Hřebec se nepohnul, jen na mě pořád zíral. Se svými sto sedmdesáti centimetry jsem nebyla zrovna nejmenší, ale před tímhle koněm jsem se najednou tak cítila.

Vtom hlasitě cvakla petlice a mně ztuhla krev v žilách. Otočila jsem se a uviděla, že se dveře hlavní stáje otvírají. Zaklela jsem pod nos, zavřela dveře do koňova boxu a schovala se v rohu. Hřebec zafrkal a kopyty zatančil těsně u špiček mých nohou. Takhle zblízka byla jeho huňatá srst matná a byl cítit zaschlým potem a krví. Na stehnech měl čerstvě zahojené šrámy.

Očividně to nebyl vzorný vězeň.

Někdo vešel do stáje a hned se zastavil.

„Říkal jsem ti, že tady není,“ řekl chraplavý hlas.

„A já ti řikam, že bysme radši měli zkontrolovat všechny boxy, nebo si nás šéf podá.“

Kužel světla zašátral po hřebcově boxu. Dech se mi zasekl v krku a zatnula jsem pěsti. Jestli mě chtějí, budou mě muset přeprat. Dobrovolně s nimi rozhodně nepůjdu.

Ale v tomhle jsem měla spojence. Hřebec vyrazil vpřed, a než ho začaly škrtit řetězy, narazil plecemi do dveří. Jeden muž zaklel a druhý se zasmál.

„Jo, v boxu u tohohle hajzla se tak bude schovávat. Abysme vůbec získali vzorky, museli sme mu dát oblbovák.“

„Tos měl říct,“ zamumlal ten druhý.

Ti dva pak odešli. Cvakaly další západky, takže kontrolovali i ostatní boxy, pak se jejich kroky vrátily a vrata na opačném konci se otevřela a zase zavřela. Čekala jsem několik vteřin, pak jsem vstala a nakoukla dveřmi boxu. Jen koně, jinak nic.

Až doteď jsem tajila dech. Konečně jsem mohla vydechnout, otočila jsem se a zkoumala řetězy. Byly připevněné zámkem ke kruhům, zabetonovaným do zdi po obou stranách stáje.

Vzhlédla jsem a setkala se s hřebcovým dychtivým pohledem. „Tak, kde je klíč?“

Odfrkl a kývl čumákem k hlavním vratům. Přejížděla jsem očima po zdi a po chvíli uviděla malou skříňku. Otevřela jsem západku a šla tam. Ve skříňce byl jediný klíč. Vzala jsem ho a šla zpět, hbitě jsem odemkla zámek a opatrně přetáhla řetězy hřebci přes hlavu. Sotva jsem se dotkla stříbra, popálilo mi prsty. Zaklela jsem a mrskla s ním do kouta.

Hřebcovo chřípí se začalo zlatavě třpytit, a ten jas se rychle šířil po celém těle. Couvla jsem a sledovala jeho proměnu. V lidské formě byl stejně úchvatný jako v koňské, měl mahagonovou kůži, černé vlasy, sametově hnědé oči, a to všechno bylo dohromady úžasné.

„Děkuju,“ řekl hlubokým, trochu nakřáplým hlasem. Zhodnotil mě pohledem, chvíli se zdržel na mých prsou a pak sjel ke šrámům, které zdobily můj bok a stehna. „Koukám, že tě tady taky věznili?“

„Jo, ale nevím, kde to jsem.“

„Tak si navzájem pomůžeme utéct a všechna proč a jak necháme na potom. Nejdřív ostatní.“

Hodila jsem mu klíč. „Odemkni jim. Já budu hlídat dveře.“

„Zamkni na tomhle konci. Oni to často dělají, protože chodí hlavně vraty na opačném konci.“

Udělala jsem, co mi radil, pak jsem běžela na druhou stranu a otevřela menší dveře. Hraniční plot nebyl moc daleko, ale světla pořád rejdila kolem a jekot sirén teď skoro úplně přehlušil hlasitý řev medvědovitých oblud. Hon opravdu začal. Jestli se odsud rychle nedostaneme, neutečeme nikdy.

Podívala jsem se za sebe. Ve tmě se sešli muži. Když cizinec osvobodil posledního, přišel za mnou ke dveřím. Pořád ještě voněl senem, koňským potem a výkaly, ale teď už to všechno splývalo se vzrušující vůní muže.

„To není dobré,“ zamumlal, když se podíval přes mou hlavu.

„Na hlavní bráně jsou mříže a hlídají ji. Myslím, že jediná cesta ven vede přes ten plot.“

Shlédl na mě. „Může vlčice vyskočit tak vysoko, když je zraněná?“

„Když mi to pomůže ven, vyskočím třeba na měsíc.“

Najednou se vlídně usmál a kolem sametových očí mu naskočily vrásky. „Tomu věřím. Bezpečnější ale bude, když na mě nasedneš. Nerad bych tady svou zachránkyni nechal.“

Zamračila jsem se. „Víš jistě, že s jezdcem na hřbetě vyskočíš tak vysoko?“

„Bez problémů, zlato. Důvěřuj mi.“

Podívala jsem se na plot a kývla. Měl pravdu. Rány na boku a noze mě sice nijak zvlášť nebolely, ale pořád ještě mokvaly a noha by mě mohla v osudový okamžik zradit. Ani za nic bych neriskovala možnost, že tady zůstanu. „Tak otevřeme ty dveře.“

Udělali jsme to. Když se cizinec proměnil zpátky v koně, chňapla jsem ho za hřívu a vyhoupla se mu na hřbet. Jakmile jsem se usadila, otočila jsem se. „A vám taky hodně štěstí.“

Koně odpověděli tichým zafrkáním. Zhluboka jsem se nadechla, nohama pevně objala břicho hřebce a řekla jsem: „Můžem.“

Jeho silné, svalnaté tělo vyrazilo vpřed. Uháněli jsme po silnici přímo k jasně osvětlenému plotu, vlasy mi vlály v silném vichru a kůže mi málem zmrzla.

Nocí se neslo zvonění podkov o kámen. Nalevo od nás se ozval výkřik. Zabolelo mě v uchu a ucukla jsem, když něco zajiskřilo na silnici. Po krku mi začal stékat teplý pramínek.

„Střílejí na nás,“ zařvala jsem. „Přidej!“

Řítil se vpřed. Za námi zaržál kůň. Ohlédla jsem se a viděla, jak hnědák padl; chyběla mu polovina hlavy. Můj žaludek sevřel strach. Raději nás zabijou, než aby nás nechali utéct.

Už jsme byli skoro u plotu. Hřebec se odrazil a skočil. Zavřela jsem oči a držela se jako klíště. Ten skok se zdál skoro nekonečný, pak jsme dopadli na zem tak silně, až mi v těle zachrastily všechny kosti a málem jsem sletěla na zem.

Ale byli jsme za tím pitomým plotem.

Teď stačilo setřást pronásledovatele a zjistit, kde to sakra jsme.

2. KAPITOLA

Hřebec cválal, dokud vytí pronásledovatelů neutichlo a neobklopily nás jen stromy a hory.

Nakonec jsme narazili na potok a hřebec se zastavil. Spíš jsem z jeho zad sletěla, než seskočila, moje nohy byly jako z gumy a neudržely mě. Spadla jsem na záda a sledovala, jak se po hřebcově těle rozlévá zlatá mlha. V lidské podobě padl k potoku a lačně pil, zatímco já nasávala vzduch.

„Ne tolik,“ řekla jsem ufuněně. „Dostaneš křeč do žaludku.“

Zamručel, ale přestal pít a místo toho se skutálel do vody. Z jeho mahagonové kůže sálalo horko a sípavě dýchal.

Bylo k nevíře, že dokázal tak dlouho běžet, zvláště když byl dlouhou dobu pod zámkem.

Obrátila jsem oči k noční obloze. Neviděla jsem měsíc, ale věděla jsem, že začíná ubývat, a podle mého odhadu byly tři hodiny ráno. Přestože jsme dobré dvě hodiny běželi, museli jsme utéci mnohem dál, pokud jsme chtěli zůstat volní.

Konečně se mi přestaly klepat nohy, takže jsem se mohla zvednout na všechny čtyři. Dolezla jsem k řece a nabrala plnou hrst ledové vody, usrkávala jsem, dokud jsem neuhasila oheň v hrdle. Opláchla jsem si obličej, krk a uši, abych smyla krev, ale necítila jsem se o moc lépe. Potřebovala jsem horkou koupel, velký tlustý sendvič a steak a pořádný hrnek kafe. Ne nutně v tomto pořadí.

„Raději by sis měla omýt i ty rány,“ podotkl a jeho chraplavý hlas zněl tak tiše, že jsem sotva rozeznala slova.

Pohlédla jsem na něj, ale měl zavřené oči. „Mám to v plánu.“ Změnila jsem nejdřív podobu, abych trochu napomohla procesu hojení, pak jsem se změnila zpět, posadila se a začala rány čistit od krve a špíny, ale i koňských chlupů a potu, jenž mě štípal na nohou a taky v ožehavých partiích.

Nevím, co na tom ta lady Godiva viděla, ale určitě nejezdila nahá na koni jen pro čiré potěšení. Koňský pot není na holé kůži nic moc.

„Myslíš, že nás pořád budou honit?“ zeptal se po chvíli.

„Jo. Tyhle stvůry jdou po čichu a my si moc nedávali pozor, nechali jsme po sobě pachovou stopu.“

Zahuhlal: „Jen jsem chtěl těm bastardům utéct.“

To my oba. „Jak dlouho jsi tam byl?“

„Několik měsíců. Někteří tam ale byli i přes rok.“

„A to vám všem… ehm… odebírali sperma?“

Otevřel jedno oko a zkoumavě mě přeměřil: „Jak jsi to uhodla?“

Pokrčila jsem rameny. „Hlídač říkal, že vám odebírali vzorky.“

„I tak by to nebylo to první, co by mě v takovém případě napadlo.“

„Před dvěma měsíci by to nenapadlo ani mě.“ Ale od té doby jsem se mnohé přiučila. A lecčím prošla.

„Chceš tím říct, že tušíš, co se tam děje?“

„Domněnky, nic víc.“

„Jako třeba?“

Zapitvořila jsem se: „Genetický výzkum. Křížení.“

Jeho tvář byla bez výrazu, oči lehce přimhouřené. Očividně tušil, že toho vím víc, než říkám, ale pravil jen: „Jak dlouho jsi tam byla?“

„Asi osm dní, ale dnešní noc je první, kterou si vybavuju.“

Zamručel. „U mě to bylo stejné. I když mně zřejmě trvalo dva měsíce, než jsem přišel k sobě.“

Takže nás očividně všechny zdrogovali. Ale proč u hřebců trvalo dva měsíce, než procitli, a mně jen něco přes týden? Že bych se probrala dřív a díky tomu se mi povedlo utéct?

Promnula jsem si oči a přála si, aby ta mlha z mé hlavy už zmizela a já si vzpomněla, co se dělo. „Zkusil jsi někdy utéct?“

„Ne, protože to nešlo. Nikdy nám nesundávali řetězy a ve stájích byly nainstalované psionické rušičky, kdyby někoho z nás něco takového napadlo.“

To aspoň vysvětlovalo, proč jsem nevycítila, že jde o kožoměnce – v tom případě bylo ovšem zajímavé, že on věděl, co jsem zač já. Možná jsou koně jen citliví na vlčí pach.

„Dělali s tebou něco víc než ty odběry?“

„Díkybohu ne.“

„Viděl jsi někdy nějaký jiný druh kožoměnce?“

„Nikdy nás z té zatracené stáje nepouštěli.“

Pak tedy musel být v neuvěřitelně dobré kondici, než ho zajali, protože i po dvou měsících si zachoval sílu a vytrvalost. Vylezl z potoka po čtyřech a natáhl se na trávu.

Zkoumala jsem jeho tělo. Mělo úžasnou barvu, ale nejen to. Byl stavěný jako plnokrevník, široká ramena, silná hruď, útlé boky, dlouhé, silné nohy. Na zadku i na zádech měl pořád jizvy po bití, ale měl ten nejhezčí zadek, jaký jsem kdy na chlapovi viděla od chvíle, kdy mi do života vstoupil Quinn… a pak z něj zase odešel.

Ještě nikdy jsem se nesetkala s koňodlakem, až mě napadlo, kde byli celý můj život zalezlí. Jestli tenhle muž je něco jako reprezentativní vzorek, budu si muset za příštího úplňku jednoho nebo dva najít. Překonají-li instinktivní odpor k vlkům, stálo by to určitě za to.

„V zemi necítím žádné vibrace, žádné kroky,“ řekl.

„Možná jsou daleko za námi, ale budou nás sledovat.“

Posunul se a vpíjel se mi do očí: „Tak se mi zdá, že si jsi nějak moc jistá.“

„Snažili se nás zabít, ne chytit. Což znamená, že je pro ně důležitější všechno to utajit.“

„To abychom sebou zase hodili.“

To bylo to poslední, co se mi chtělo, bolely mě všechny kosti. Strašně jsem potřebovala kafe, ale snad ještě víc se mi chtělo spát – a to už bylo co říct, protože na kafi jsem absolutně závislá. Zdržet se tu byť jen na pár hodin nebyl dobrý nápad, byli jsme moc blízko tomu komplexu.

Bez námahy vstal a podával mi ruku. Měl teplé prsty, i když se dlouho máčel ve vodě, a taky drsnou dlaň. Vytáhl mě na nohy a pak mě pustil, ale nesnažil se ode mě odtáhnout.

Zvedla jsem k němu oči. Jeho hnědé jako by hořely a já si najednou uvědomila, že tenhle chlap neměl několik měsíců ženskou. Ledová voda smyla z jeho kůže pach stáje, takže se z něj teď šířila jen smyslná vůně s příchutí touhy. Probudila ve mně chtíč a najednou mi nebyla zima.

Zvedl ruku a odhrnul mokré prameny vlasů z mé tváře. „Smím znát tvé jméno?“

Dotek jeho prstů hřál, kamkoli sáhl. Bylo to příjemné, ale ve mně se hromadila touha. Nemohla však přebít strach z toho, že mě znovu uvězní, a potřebu utéct. Řekla jsem rychle: „Riley Jensonová. A ty?“

„Kade Williams.“

„Musíme jít, Kade.“

„Ano, to musíme.“

Ale ani se nehnul a úsměv na jeho rtech byl více než sexy. Mé hormony se začaly vzrušeně hemžit. Samozřejmě že mým hormonům stačilo málo a byly hned v pohotovosti, když byl nablízku pěkný chlap, a kdybychom byli kdekoli jinde než uprostřed lesa a v patách neměli chlupatá monstra a psychouše s pistolemi, nechala bych všemu volný průběh.

„Ale nejdřív,“ řekl tiše, „polibek jako poděkování mé zachránkyni.“

„Tohle není vhodná doba ani místo…“

„Já vím,“ skočil mi do řeči, „a je mi to fuk.“

Naše rty se spojily, chytil mě kolem pasu, prsty mi zaryl do zad a přitáhl mě ke svému horkému, pevnému tělu. Půl vteřiny jsem odolávala, ale bylo to tak příjemné a tak to chutnalo, že jsem se tomu hned poddala. A jak můj odpor slábl, prvotní váhání ustoupilo vášni a začali jsme se zuřivě, žádostivě líbat.

Zdálo se to jako celé hodiny, než jsme se od sebe nakonec odtrhli. Mé srdce bušilo do ticha jako zvon a horká krev se mi rozproudila v žilách.

Možná že úplněk již minul, ale horečka v mé krvi stále trvala. Což značilo, že za těch osm dní, které jsem si nepamatovala, k sexu sice docházelo, ale nepřineslo mi to žádné uspokojení.

Hormony mě však neovládaly zcela – alespoň ne do příštího úplňku. Chtěla jsem toho velkého, silného kožoměnce, jenže ne natolik, abych se s ním do toho pustila hned tady a teď.

Na to bude čas později, až se dostaneme z lesa a z problémů.

Sundala jsem ze sebe jeho paže a couvla. „Raději bychom měli chvíli jít vodou, aby nemohli najít naši pachovou stopu.“

Na rtech se mu zachvěl smyslný úsměv. „Půjdeme ale proti proudu.“

Povytáhla jsem obočí: „Proč?“

„Protože většina lidí by zvolila snadnější cestu a šla po proudu, a tohle od nás asi čekají.“

„Tak to je dost dobrý důvod.“

Kývl. „Když tě budou zábst nohy, vylezeš mi na záda.“

„Přeměním se ve vlka.“

Pokrčil rameny. „Ta nabídka platí, kdybys potřebovala.“

„Díky.“

Zamrkal. „Ještě nikdy na mně nejela nahá žena, když jsem byl ve své druhé podobě. Je to dost… erotické.“

Zakřenila jsem se. „Takže lady Godiva nebyla tak hloupá, jak jsem si myslela?“

„Ne, pokud byl její kůň kožoměnec.“

Sjela jsem pohledem dolů ke stanovému stožáru, který se mu tam vztyčil. To by určitě vysvětlovalo spokojený úsměv té ženy. Mávla jsem rukou k řece. „Až po tobě.“

Přeměnil se a čekal, až udělám totéž, pak jsme se vydali proti proudu. Celý zbytek noci jsme se brodili řekou. Když mě voda začala studit do tlapek, proměnila jsem se zpátky a nasedla Kadovi na hřbet, a pohupovala jsem se v jeho rytmu po kamenitém potoce.

Nebe se začalo barvit do růžova a zlata, když jsme konečně vylezli z vody. Kade došel na kraj skalnatého břehu. Před námi se rozprostíralo údolí plné stromů, v jehož srdci se krčilo malé městečko. Při pohledu ze srázu se mi udělalo špatně, sklouzla jsem z jeho zad, klopýtala dál od okraje a měla jsem co dělat, aby se mi nepodlomily nohy.

Kade se proměnil do lidské podoby. „Jsi v pohodě?“

Několikrát jsem se zhluboka nadechla, pak jsem kývla. „Nesnáším výšky.“ A taky pohled dolů z útesu, protože mě jako štěně shodili ze skály.

Ukázal k městu, které už jsem neviděla. „Poznáváš to?“

„Ani v nejmenším. A ty?“

Neodpověděl hned, jen se zamračil. „Ty tečky nad městem jsou orli?“

Sledovala jsem dvě hnědé siluety, ale zdáli se mi prostě jako obyčejní orli. Na tu dálku se to ovšem dalo čekat. Dokud jsme byli v blízkosti komplexu, nemohli jsme automaticky předpokládat, že věci jsou takové, jakými se jeví. „Mohou to být kožoměnci. Možná sledujou všechna města v okolí komplexu.“

Trochu přimhouřil oči a opět své podezření nijak nevysvětlil. „Tak se tomu městu vyhneme a půjdeme dál?“

„Ne. Já už fakt dál nemůžu. Musím si prostě dát kafe.“ Přiblížila jsem se k okraji tak, abych viděla město, ale ne sešup dolů. Skrz stromy jsem zahlédla dům s plechovou střechou, který vypadal nadějně.

„Co tamhleten?“ zeptala jsem se a ukázala na něj. „Měli bychom se tam dostat nepozorovaně.“

„Cesta tam nám zabere nejmíň dvě hodiny.“ Zabloudil pohledem k mému tělu – aniž by se mě dotkl, zkroutily se mi z toho pohledu palce u nohou. „Cítíš se na to?“

Už jsem přece řekla, že ne, ale dost dobře jsem nemohla zůstat ani tady. Ani po něm chtít, aby mě vezl – kůň by byl v řídnoucích stromech příliš nápadný. „Jsem vlk a silnější, než vypadám.“

„Já vím.“ Zašklebil se, podrbal se na žebrech a hnědé oči se mu zablýskly spíš žertem než bolestí. „Mám modřiny jako důkaz.“

Usmála jsem se. „Promiň, ale s jízdou na hřebcích nemám moc zkušeností.“

„Tak to rozhodně musíme napravit.“

Mými žilami se rozlilo teplo jako rtuť. Povytáhla jsem obočí a řekla: „A co když to bude vyžadovat více než jednu lekci?“

„Pak to budeme muset pilovat, dokud v tom nebudeš opravdu dobrá.“

To mě mohlo jedině potěšit. Kdyby nic jiného, tak z toho vytěžím alespoň to potěšení vidět, jak můj bratr šílí po tomhle chlapovi. Tolikrát si mě dobíral kvůli mému milostnému životu – nebo spíše jeho nedostatku – že si prostě zasloužil, abych mu zamávala před nosem touhle mahagonovou dokonalostí.

Kade šel dolů z kopce první a já se mohla kochat pohledem na jeho široká, svalnatá ramena. Na prudkém srázu se mi několikrát zvedl žaludek, zvláště když jsem se neprozřetelně koukla do propasti, zející po našem boku. Ale zvládla jsem to až dolů bez zvracení a úlevou jsem se div neroztřásla.

Nebo možná už zapracovala únava.

Když jsme došli k tomu domu, slunce už se vyhouplo na oblohu, mé nohy už byly jako z olova a každý krok mi dal práci.

Kade na tom nebyl o moc lépe. Opřel se tmavou paží o sloupek plotu, na čele a tvářích se mu perlil pot a zkoumal dřevěný domek. „Nikoho neslyším. Cítíš někoho?“

Já cítila jenom eukalyptus a pot – jeho a svůj. „Ne.“

„Prohlídnu garáž, ty mrkni na dům.“

Vzhlédla jsem k nebi, abych se ujistila, že nad námi nekrouží žádný z těch orlů, pak jsem otevřela branku a přikradla se k nejbližšímu oknu. Místnost byla světle žlutá a dominovala jí pouze luxusní – a taky prázdná – postel. Málem jsem se při tom pohledu rozplakala. Bože, musím si odpočinout. Spát!

Odtáhla jsem se od okna a obešla dům zezadu. Dveře byly zamčené. Ohmatala jsem rám, nakoukla pod rohožku a nakonec našla náhradní klíč pod krvavě rudými pelargóniemi na okně.

Dveře zavrzaly. Zašklebila jsem se a nehýbala se. Starý dům byl tichý, ale ne docela. V nějakém pokoji pravidelně tikaly hodiny a ve vzduchu byla cítit vůně kuliček proti molům a levandule.

Kade přišel za mnou, a jak se za mě postavil, cítila jsem na zádech jeho teplo. „Našlas něco?“

Jeho dech mě pohladil po uchu a kůže se mi zachvěla rozkoší. Možná jsem měla unavené tělo, ale hormony nikoli. Zavrtěla jsem hlavou a šla od něj radši dál. „A ty?“

„Žádné auto tam není a dveře od garáže vypadají, že je nikdo pár dní neotvíral.“

„Pak jsme možná našli úkryt na několik hodin.“

„Doufejme.“ Vzal mi klíč, pak zamknul dveře a pověsil klíč na háček kousek vedle dveří. „Myslím, že už bych daleko nedošel.“

První dveře v malé chodbě vedly do kuchyně. Kade vešel dovnitř a já dál prohledávala dům. Byl malý, měl jen kuchyň, obývací pokoj, koupelnu a dvě ložnice. Všechny stěny byly vymalované buď pastelovými barvami, nebo vytapetované s kytičkovaným vzorem, a všude byly krajky. V kombinaci se silnou vůní kuliček proti molům bylo jasné, že zde žijí starší lidé – což nakonec potvrdilo i oblečení, které jsem našla na ramíncích v šatníku.

Nemohli jsme si ale vybírat, co ukradneme.

Vydala jsem se do koupelny. Pustila jsem vodu, abych se ujistila, že teče teplá, skočila jsem do sprchy a umyla se, což byl po dlouhé době báječný pocit. Utřela jsem se, omotala ručníkem a vrátila se do kuchyně.

„Jak si děláš kafe?“ zeptal se Kade, když jsem vešla.

„Nejradši horké.“

Přejel mě pohledem a lačně se usmál. „Voníš tak, že bych tě skoro snědl.“ Nalil horkou vodu do dvou šálků, pak mi jeden podal.

„No hurá.“ Sedla jsem si na nejbližší stoličku a vděčně přičichla ke kávě. „Vypadá to, že naši nic netušící hostitelé na několik dní odjeli.“

Kývl. „To odpovídá. Nemají v lednici skoro nic, co se rychle kazí.“

Upila jsem kávu a zeptala se: „Mají tu telefon?“ To byla snad jediná věc, na kterou jsem nikde nenarazila.

„Na stěně za tebou.“ Vteřinu mě zkoumal a pak dodal: „Je ve tvém životě někdo, komu potřebuješ nutně zavolat?“

Povytáhla jsem obočí. „A kdyby ano, změní se něco?“

Jeho výraz trochu zvážněl. „Samozřejmě že ano.“

„Já myslela, že hřebci mají rádi kolem sebe harém?“

„Jo, ale na rozdíl od našich zvířecích kolegů si dáváme pozor, abychom nepřebírali cizí klisnu.“

„Aha.“ Chvíli jsem popíjela kávu a nechala ho trochu přemýšlet. „Kolik žen máš tedy ve svém stádu?“

„Než mě zajali, tak čtyři.“

„Dobré číslo.“

Povytáhl obočí. „Nevypadáš, že by tě to zaskočilo.“

„Vlci mívají několik partnerů najednou – alespoň do doby, než si najdeme životního druha.“

„A momentálně jsi na tom jak?“

„Teď nijak. Ale doteď jsem měla pět partnerů.“ Ačkoli ne najednou. Vlčí samci se tak moc nedělí.

„A co až najdeš životního druha?“

„Jsme monogamní.“

„Na rozdíl od nás hřebců.“

To bylo varování – jemné, ale přesto varování. Pousmála jsem se. „Až si najdu trvalého druha, bude to někdo mojí rasy. Chtěla bych někdy mít děti.“ Přestože mi moje upíří polovina tuhle radost málem vzala. Rhoan, moje dvojče, před dvěma týdny zjistil, že je neplodný. Podstoupila jsem podobné testy, ale jestli jsem dostala výsledky, to už je otázka, protože si pamatuju jen to, že jsem šla dovnitř, ale nevzpomínám si na cestu ven.

„Takže lidé, kterým musíš zavolat, jsou…“

„Člen smečky, se kterým bydlím, a můj šéf.“

„Chceš tím říct, že spíš se svým šéfem?“

Málem jsem se udusila kafem. „Ne,“ řekla jsem, když jsem toho byla opět schopná. „Pracuju pro Direktorium pro jiné rasy. Docela si dělají starosti, když někdo z nás zmizí – i když se jedná o obyčejnou úřednici, jako jsem já.“

„Tak já se půjdu osprchovat a ty si zatím zavolej.“

Odešel. Chvíli jsem si vychutnávala pohled na něj a pak jsem vzala sluchátko a vytočila Jackovo číslo do práce. Ozval se mi počítač a sdělil mi, že číslo neexistuje. S jeho číslem domů to dopadlo stejně, a s tím ke mně domů taky, a tak jsem zkusila jejich mobily. Obojí mi automat buď odmítl, nebo bylo číslo nedostupné.

Zlé tušení bylo zpátky a usadilo se v mém žaludku jako kámen.

Kade se za několik minut vrátil, stejně nahý a k nakousnutí jako předtím, ale už vypadal i voněl mnohem svěžeji.

„Nic,“ zamumlala jsem a mrskla telefonem na lavici.

Zamračil se. „Telefon nefunguje?“

„Funguje, ale nemůžu se dovolat.“

„Tak to zkus později. Ještě je brzo.“

Jenže pro Jacka ne. Ani pro Rhoana. Pravděpodobně už teď bude panikařit a pochybovala jsem, že bude spát jako dudek.

„Proč to nezkusíš ty?“

Kade se natáhl pro telefon a vytočil číslo. Několik minut poslouchal, pak to odmáčkl. „Nahraný vzkaz mi říká, že mám špatné číslo.“

Kývla jsem. „Komu jsi volal? Jedné ze svých klisen?“

„Ne. Za tak dlouhou dobu už si určitě našly někoho jiného.“

„Tak komu tedy?“

„Jsou všichni vlci takhle zvědaví?“

Pokrčila jsem rameny. „Ráda se něco dovím o muži, se kterým se mám v plánu nakonec vyspat.“

Jeho hluboké hnědé oči se rozpálily. „Nakonec?“

Kývla jsem. „Nejdřív útěk, pak zábava.“

„S tím plánem bych neměl problém.“

„Dobře.“ Protože jakkoli mě přitahoval, věděla jsem, že bezpečí je důležitější. Možná nám teď bylo přáno chvíli si oddychnout, ale pochybovala jsem, že nám to vydrží dlouho. Orsinové vypadali dost jako lovci a já měla neodbytný pocit, že naší procházkou v řece je neošálíme. „Tak komu jsi volal?“

Zakřenil se. „Svému obchodnímu partnerovi.“

„A s čím obchoduješ?“

Chvíli mě sledoval, jako by mě tmavým pohledem hodnotil, a pak řekl: „Jsem stavař.“

„A děláš domy, nebo kanceláře?“

„Domy. Slyšelas někdy o J. K. Constructions?“

„Ani slovo.“

„To mě nepřekvapuje, opravdu. Jsme jednou z nejmenších stavebních firem v Jižní Austrálii.“

Studený balvan v mém žaludku ztěžkl. „Ty jsi z Adelaide?“

„Jo. Proč?“

„Já jsem z Victorie.“

Chvíli na mě zíral, pak zavřel oči. „Kurva.“

„Jo. To bude asi důvod, proč se nemůžeme dovolat.“ Protože jsme v jiném státě, tudíž bych musela zadat správnou předvolbu, aby mě to spojilo buď s Jackovým, nebo Rhoanovým mobilem. Na rozdíl od jiných zemí v Austrálii neplatí, že hovor automaticky spadne do schránky, když je účastník nedostupný.

Vzala jsem telefon a vytočila Jackovo číslo do práce, tentokrát jsem přidala předvolbu Victorie. Vzal to na první zazvonění.

„Tady Parnell.“

Zavřela jsem oči. Nikdy v životě jsem nepocítila větší úlevu, že slyším drsný hlas svého šéfa. „Jacku, tady Riley.“

„Ježíši, děvče, kde jsi? Našli jsme tvé auto…“

Skočila jsem mu do řeči. „Netuším, kde jsem, ale potřebuju, abyste pro nás přijeli.“

„Nás?“ řekl ostrým hlasem.

„Jo. Je to na dlouhé vyprávění, ale jsem tady s kožoměncem jménem Kade Williams. Pomohl mi utéct z něčeho, co bych tipovala na další genetickou výzkumnou laboratoř.“

Jack pronesl několik dlouhých, hlasitých a barvitých vět.

Kade se tiše uchichtl. „Ten chlap si ale umí zanadávat.“

„Kde jsi?“ zeptal se nakonec Jack.

„To je ten problém – nevím. Ale nejsme ve Victorii ani v Jižní Austrálii.“

„Pokusím se…“

„Riley? Jsi v pořádku?“ ozval se najednou místo toho Rhoan a já musela zavřít oči, jak byl jeho hlas – jindy tak hřejivý – zhrublý únavou.

„Jo, jsem v pohodě.“

„Tak co se stalo? Našli jsme tvoje auto napasované do stromu. Všude byla krev, obávali jsme se nejhoršího.“

Nepamatovala jsem si na bouračku. Ani že bych se zranila. A pěkně mě dožralo, že jsem to auto nabořila – vždyť jsem ho sakra měla jen týden.

„Jsem v pohodě,“ zopakovala jsem znovu. „Ale z posledních osmi dní si vůbec nic nepamatuju.“

„Mám to,“ řekl Jack v pozadí. „Jsou v Novém Jižním Walesu.“

„Nový Jižní Wales je dost široký pojem,“ zamumlal Rhoan. „Nemohl bys to definovat nějak blíž?“

„Pracuju na tom.“

„Tak,“ řekl Rhoan už zase ke mně, „slyšel jsem správně, že jsi tam s nějakým kožoměncem?“

Pohlédla jsem na Kada a usmála se: „To jsi slyšel určitě správně.“

„A je na tebe hodný?“

„Ó, já na tebe budu velmi hodný,“ zamumlal Kade dvojsmyslně.

Ach bože… jsou všichni hřebci takhle strašně sexy?

„Udělal mi kafe,“ řekla jsem, „a to je dobrý začátek.“

„M-hm,“ pravil Rhoan. „Jen mu připomeň, že máš prchlivého kámoše ze smečky, který ho roztrhá na cucky, jestli ti zkřiví vlásek.“

Kade si tiše odfrkl a já se zakřenila: „Už se třese strachy.“

„Dobře.“ Rhoan zaváhal. „A tam, kde tě drželi – udělali ti něco?“

„To nevím. Kadovi ale odebírali sperma a ostatním hřebcům taky.“

Po mé odpovědi následovalo ticho a já se usmála od ucha k uchu.

„On je koňodlak?“

„Ano.“

„Do pytle. Ty máš takové štěstí.“

Tiše jsem se zasmála – a věděla jsem, že přesně to Rhoan chtěl. „Tohle říká muž, který má momentálně tolik partnerů?“

„Jen tři.“

Což v Lianderových očích bylo až moc, ale oba jsme věděli, že bratr se ještě usadit nechce.

„Už to mám,“ řekl Jack. „Jsou v Bullaburra.“

„To je kde?“ zeptal se Rhoan, než jsem to stihla já.

„V Modrých horách. Řekni jim, ať zůstanou, kde jsou. Může trvat několik hodin, než dáme věci do pohybu, ale budeme tam nejdřív, jak to půjde.“

„Nechte si zapnuté mobily,“ řekla jsem, „abychom vás mohli kontaktovat, kdybychom se museli přesunout.“

„Jasně. Buďte opatrní.“

„Neboj. Brzy nashle.“ Zavěsila jsem a můj pohled se setkal s Kadovým.

„Ty a tvůj kolega ze smečky jste si blízcí,“ řekl.

„Velmi. Jsme vlci a pro vlka je smečka vším.“ Zvláště když jsme v té smečce sami dva, protože smečka naší matky nás vykopla, jakmile jsme dosáhli plnoletosti. „Ale nejsme si fyzicky blízcí, jestli jsi narážel na tohle.“

„Proč ne?“

„Protože je na kluky.“ A protože je to můj bratr. Takže by to bylo nejen nelegální, ale i nechutné.

Kade vypil kávu a položil šálek do dřezu. „Kolik máme tedy času, než nás přijdou zachránit?“

„Nejméně čtyři hodiny.“

Zvedl obočí. „Jak ten čas využijeme?“

Ten pohled v jeho očích mi opět rozpumpoval srdce. Ale co jsem řekla, to jsem myslela vážně, a bylo jedno, jak moc moje hormony toužily, abych všemu dala volný průběh; prostě jsem si netroufala. Sex s Kadem se zdál být velmi slibný – nepochybovala jsem, že by stál za to – ale odmítala jsem kvůli němu riskovat, že nás znovu zajmou. „Myslím, že bychom měli spát. Nebo se raději střídat: jeden bude spát a druhý hlídkovat.“

„To je nuda,“ natáhl se ke mně, uvolnil zastrčený cíp ručníku a z jeho prstů sálalo horko. „Zvláště když bychom mohli dělat něco úplně jiného.“

„Odpal, chlapče.“ Praštila jsem ho přes ruku a znovu si zastrčila ručník. „Poslední, co potřebujeme, je nechat se napadnout těmi chlupáči, protože jsme šukali a nevšimli si, že se k nám blíží.“

„Jsem ochoten to riziko podstoupit. Zvláště pro takovou úžasnou roštěnku.“

Usmála jsem se. „No, roštěnka by raději počkala, až budeme mimo nebezpečí.“

„To je škoda.“

„Mohl bys to alespoň říct trochu vážněji.“

Tiše se zasmál a mně naskočila husí kůže. Natáhl se přes stůl a pomalu, lenivě mě políbil. „Jak ještě vážný mám být?“ řekl po chvíli.

„Myslím…“ pravila jsem, ale vypadalo to jako zachroptění a já si rychle odkašlala, „že takhle to prozatím úplně stačí.“

„Víš jistě, že tě nepřesvědčím?“

Byla jsem si jistá, že by mohl, ale bohudík to nezkusil. „Ano. Takže – kdo bude spát první?“

„No, vzhledem k tomu, že neusnu, dokud se některé části mého těla neuklidní, bude asi lepší, když si první spací směnu vezmeš ty.“

Povytáhla jsem obočí. „A jak moc si tyhle části těla potřebujou odpočinout?“

„Takhle.“ Poodstoupil a v tu chvíli jsem uviděla hřebce v plné kráse. Vyschlo mi v ústech. Ten stožár, který jsem viděla předtím, byl očividně na půl žerdi. Bože, to byl klacek.

„Máš pravdu,“ řekla jsem. „Když máš na sobě pověšenou tuhle ozdobu, tak toho asi moc nenaspíš.“

„Kdyby byla fakt jen pověšená, tak by to bylo ještě dobré.“ Trochu zamrkal čokoládovýma očima a v koutcích mu vesele zacukalo. „Jdi, ať odolám pokušení.“

Šla jsem. Několik hodin spánku mi absolutně nemohlo stačit, ale bylo to lepší než nic. Pak jsme se s Kadem vystřídali a já strávila hodinu a půl pitím kafe a plížením se kolem. Nikde nikdo nebyl.

Možná jsem ty orsiny špatně odhadla. Třeba nás neumí vystopovat tak dobře, jak jsem si myslela.

Udělala jsem si ještě jedno kafe a opřela se o stůl, ohřívala si dlaně o šálek a civěla z největšího okna kuchyně.

Na žloutnoucí trávu dopadalo slabé světlo a ve stínu podél plotu kvetly narcisy. Les za nimi byl plný stínů, přestože už mezi listy začalo probleskovat světlo a mezi kmeny stromů se tu a tam ukázaly zelené a zlaté paprsky.

Nic a nikdo se venku nehýbal. Ani v domě nebyl žádný pohyb, ale stejně…

Něco mě pořád znepokojovalo. Neměla jsem ponětí, co to může být.

„Proč tak zadumaná?“

Trochu jsem nadskočila a ohlédla se. Kade vešel do místnosti. „Právě jsem zjistila, že jsem vypotřebovala všechno instantní kafe,“ řekla jsem. „Jestli jsi takový závislák jako já, tak potěš pánbu.“

Zastavil se vedle mě, jednou tmavou paží mě chytil kolem pasu, přitiskl mě ke svému tělu, naklonil se a políbil mě na ucho. „To je ale smůla,“ zašeptal a já cítila na kůži jeho horký dech. „Chceš, abych ti udělal dobře?“

Musela jsem se usmát. „Ty jsi nenasytný jako vlk při měsíční horečce.“

„Hele, jsem nadržený hřebec, který víc než dva měsíce neměl sex, a přede mnou stojí přitažlivá, navíc nahá žena. Co čekáš?“

„Třeba že se budeš trochu krotit, dokud nebudeme v bezpečí?“

„Ujišťuju tě, zlato, že teď se ještě krotím.“ Jeho rty se dotkly mých zad a ten dotek motýlích křídel byl velmi, velmi vzrušující. „Tak na co jsi myslela, když jsem sem přišel? Na nějakého milence?“

„Ne.“

„Ale máš nějakého, kvůli kterému jsi smutná, ne?“

„Ano.“ Otočila jsem se a pohlédla na něj. „Jak jsi to uhodl? Jsi telepat?“ A jestli ano, jak mi čte v mysli? Quinn – milenec, kterého jsem předtím zmínila – to nedokázal, a to byl jeden z nejmocnějších upírů, jaké jsem kdy potkala, a nejen to; taky jeden z nejschopnějších telepatů.

„Ne. Telekinetik. Ale v ženách umím číst velmi dobře.“

Zvedla jsem obočí. „Jen v ženách? V mužích ne?“

Ďábelsky se usmál. „O muže se nezajímám.“

To by byl můj bratr naštvaný. „Takže co jsi vyčetl z mého výrazu?“

„Lítost.“

Byl opravdu dobrý. Ne že bych na Quinna vyloženě pořád myslela, ale z hlavy jsem ho dostat nemohla, číhalo to někde vzadu, a jakmile jsem se přestala hlídat, už to bylo tady.

„Pověz mi o tom něco,“ dodal.

„Proč?“

Pokrčil rameny. „Nejen vlci jsou někdy zvědaví.“

Podívala jsem se jinam a znovu zkoumala stíny za plotem. „Nelíbí se mu, co jsem zač.“

Znovu mě políbil na záda, tentokrát však výš, blíž k rameni. Okamžitě mi vzrušením naskočila husí kůže.

„Že jsi úřednice?“

Usmála jsem se. „Ne, vlkodlačice. Považuje nás za takové lepší kurvy.“

„Vsadím se, že o tvém kámoši ze smečky si to nemyslí.“

„Podle něj si muži můžou spát, s kým chtějí.“

„To musí být člověk,“ pravil Kade s odporem. „Protože jen oni můžou říct vlkodlačici takovou blbost.“

Usmála jsem se. „Je to upír.“

Pokrčil rameny, což jsem neviděla, jen cítila. „To je fuk, protože spousta upírů byla kdysi lidmi a má stále stejné předsudky.“ Zarazil se. „Milovalas ho?“

„Skoro jsem ho neznala.“

Jeho pohled putoval po mém břiše, až dojel k prsům. Zlehka začal dráždit nateklé hroty. Dech mi uvízl někde v hrdle a srdce se mi rozbušilo. Věděla jsem, že bych měla odejít, utnout to teď hned, než to zajde dál, ale nějak jsem nemohla přeměnit myšlenky v činy. Část mého já – tedy jeho většina – hladověla.

„Na to jsem se neptal,“ řekl.

„Ne,“ zaváhala jsem. „A ne, nemilovala. Mezi námi bylo jen něco, co jsem chtěla prozkoumat. Odmítl to, protože jsem zkrátka vlčice.“

„Nevypadáš jako typ, který by se snadno vzdával.“

„To taky nejsem.“ Snažila jsem se. Volala jsem mu. Dokonce jsme párkrát šli na večeři. Ale Quinn mi dal jasně najevo, že od toho nic víc nečeká. Nakonec jsem se na to vykašlala. Jak Rhoan podotkl, byl to Quinn, kdo prohrál, ne já.

„Tak proč jsi to vzdala?“

„Protože tak zoufalá zase nejsem, a on ani zdaleka není vlk.“

„A ty chceš jednou mít děti?“

Kývla jsem. „Snažila jsem se mu vysvětlit, že mi nejde o nic vážného ani o vztah navěky. Chtěla jsem jen objevovat.“

„Víš, zjistil jsem, že v podobných situacích pomáhá daleko víc žárlivost, než když se snažíš takové lidi přesvědčit slovy. Zkus se mu pochlubit jinými úlovky a uvidíš, jak ho to rozpumpuje.“

Lehce se mi zakousl do ramene. Teď jsem začala pumpovat spíš já.

„Těžko se mu můžu něčím chlubit, když ani nežije ve stejném státě.“

„Tak na něj kašli. Očividně je to chlap, který nepozná, že narazil na poklad.“

To mě pobavilo. „A ty ano?“

„Zlato, když natrefím na poklad, který stojí za to si nechat, dobývám ho a nepolevím, dokud se ho nezmocním.“ Jako by to chtěl dokázat, sjel mi rukou po stehně a chytil, až to zabolelo. Skoro jsem si nevšimla, kdy ruku posunul a začal palcem dráždit vnitřní část mého stehna, ze kterého se okamžitě začala šířit rozechvělá touha.

„Tohle říká muž, který mě jemně varoval, abych si od toho neslibovala nic víc, než že si trochu užijeme?“

„Kdybys byla koňodlak, nedal bych ti pokoj, dokud bych tě nezískal, a neměla bys vůbec šanci opustit mé stádo.“ Jeho dotek i hlas mě nenechaly na pochybách, že nemluví do větru, a najednou jsem měla daleko lepší pocit. Poté co mě Talon podrazil, Misha měl pravděpodobně prsty v mém únosu a Quinn mi v podstatě dal kopačky, začínala jsem si říkat, jestli nemám na zádech ceduli „jen po mně šlapejte, já to děsně žeru“.

„Samozřejmě že nejsi klisna, a tak se budu muset spokojit s trochou zábavy.“

Začínalo mě to bavit. „Takže slibované lekce jezdectví budou pokračovat?“

„Hned, jak to bude možné.“

Což bude opravdu brzo, jestli se nevzpamatuju a nepohnu se. Ne že bych se k tomu měla. Jeho dotek se posouval nahoru po mé noze a bylo to natolik příjemné, že jsem nechtěla, aby to rychle skončilo. „Tak kolik potomků máš ve svém stádu?“

„Žádné. Vláda nám hřebcům dává stejné hormonální čipy jako vám vlkům.“ Zaváhal. „Samozřejmě že tam na tom místě mi čip vyndali, takže jsem teď s největší pravděpodobností plodný.“

„Ještě že křížení mezi rasami je extrémně vzácné.“

Samozřejmě že stát se to mohlo – já jsem toho živoucím důkazem – takže bylo štěstí, že nemůžu otěhotnět bez pomoci lékařů. Je dokonce možné, že nemůžu otěhotnět vůbec, jestli moje poslední testy dopadnou jako ty Rhoanovy.

Povytáhl obočí. „Takže ty taky nemáš čip?“

„Ne.“ Vyndal mi ho Talon, více než před rokem, a já se nikdy neobtěžovala nechat si ho zase implantovat. Neviděla jsem v tom smysl, když mě většina doktorů považovala za vlčí obdobu muly a domnívala se, že je vysoce nepravděpodobné, abych vůbec někdy otěhotněla. „Ale to vůbec nevadí. Mám zdravotní problémy, kvůli kterým nemohu otěhotnět.“

„Takže si můžeme pohrát a nedělat si starosti s následky?“

Bylo extrémně těžké soustředit se na to, co říká, když jeho hbité prstíky dělaly takové krásné věci. „Zcela určitě bychom… ou!“

Zasmál se, chytil mě oběma velkýma rukama za zadek a zlehka mi roztáhl nohy. „Zlato, to ještě nic nebylo.“

Vnikl do mě, vklouzl hluboko a tvrdě, a já zasténala rozkoší. Pak se zastavil a já zavřela oči a užívala si spojení těl a horké pulzování hluboko uvnitř. Věděla jsem stejně jako on, že to není nejmoudřejší. Že je riskantní oddávat se radovánkám, když jsme daleko od domova a v nebezpečí. Ale nebezpečí působí na vlka jako afrodiziakum, a já byla vlk, který si neužil vůbec žádných radovánek déle než týden. Potřebovala jsem to tak moc, jako upír potřebuje krev.

Začal se pohybovat, přirážel dlouze a hluboko, a jestli jsem se doteď zdráhala, pak veškerá váhavost byla ta tam a zbylo jen intenzivní potěšení. Silná základní touha narůstala, stával se z ní kaleidoskop vjemů, který zaplavil každičký koutek mé mysli, a jak Kade zrychloval tempo, byla pořád intenzivnější. Mé tělo i mysl opanovala rozkoš a přišla slastná křeč. Hlesla jsem, musela se chytit lavice a naše výkřiky doprovázely společný orgasmus.

Když křeč nakonec polevila, tiše se zasmál a opřel se čelem o má záda. „Myslím, že jsme to oba potřebovali.“

Usmála jsem se: „To tedy ano.“

Políbil mě na rameno, ovinul mi paže kolem pasu a přitáhl mě ke svému horkému tělu. „Slibuju, že příště si dám více na čas.“

Otvírala jsem pusu a chtěla odpovědět, ale vtom jsem to uslyšela.

Tiché škrábání drápů o beton.

Už jsme nebyli sami.

3. KAPITOLA

Ztuhla jsem.

„Co je?“ zeptal se Kade raději šeptem.

„Něco je venku.“ Přikradla jsem se k oknu a opatrně nakoukla ven. Na dvoře se nic nehýbalo. Ve stínech stromů tančily jen sluneční paprsky.

Ale něco tam bylo. Byla jsem si stále jistější.

Proplížila jsem se pod oknem. „Zkontroluj to vzadu. Já se podívám z obýváku a z boku.“

Odešel. Vkradla jsem se do obýváku a nakoukla z oken. Přes trávník se nic neplazilo ani se neschovávalo mezi stromy. Šla jsem do koupelny.

A uslyšela známé škrábání.

Byl to jeden z orsinů. I když to bylo nepravděpodobné, nakonec nás vystopoval. Napadlo mě, kam se hrabou ve stopování lidé.

Šla jsem do ložnice a vzala nějaké oblečení, ale žádné boty. Nejen proto, že vypadaly, že nám stejně nebudou, ale nepotřebovala jsem je. Moje chodidla byla na leccos zvyklá, protože jsem nosila boty, jen když jsem musela, a tušila jsem, že Kade na tom coby koňodlak bude stejně.

Když jsem se vrátila do kuchyně, stál vedle okna a rozhlížel se. „Tady nic.“

Hodila jsem mu oblečení a pobavilo mě, že jeho nástroj je stále v pohotovosti. Tenhle chlap se zjevně jen tak něčeho nezalekne. „Viděl jsi ty stvůry, které na tom místě hlídkovaly?“

Zamračil se. „Jednou jsem viděl takového chlupáče. Vypadal jako degenerovaný medvěd.“

„Tak ten je venku.“

Oblékl si černé kalhoty a košili, které jsem mu dala. Bylo mu to těsné – sice snesitelně, ale přesto dost. Rhoan by z toho omdlel – zvláště kdyby Kade zůstal v tomhle stavu.

„Kolik jich je?“ zeptal se.

„Vypadá to, že je sám, ale další jsou určitě na cestě.“

Oblékla jsem si příšernou kytičkovanou halenku a černou sukni, kterou jsem si pro sebe našla, ale kalhotky jsem vynechala. Babiččino oblečení ještě skousnu, ale babiččiny spoďáry ani omylem.

Omotala jsem si kolem pasu starou kravatu, aby mi sukně nepadala, pak jsem vzala telefon a rychle vytočila číslo na Jackův mobil.

„Riley?“ ozval se okamžitě. „Nějaký problém?“

„Jo. Našli nás a musíme utéct. Jak jste daleko?“

„Nejmíň půl hodiny.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Polibek hříchu.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.