Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Benedict Jacka v nakladatelství

ALEX VERUS

Předurčený

Prokletý

Zmizelí

Vyvolený

Hidden *

* Připravujeme, český název bude upřesněn

Copyright © 2013 by Benedict Jacka

Cover © Zuzi Maat

Translation © Kateřina Niklová

ISBN 978-80-7594-448-1 ePub

ISBN 978-80-7594-449-8 mobi

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

1

Byla teplá a klidná noc. Otevřenými okny vnikal do mého bytu lehký vánek a nesl s sebou slabé vůně: asfalt, spálenou gumu, vzdálenou vůni grilovačky. Ulici venku plnil neutuchající šepot provozu, zvuky v pozadí občas krátce překřičely hlasy, načež s nimi opět splynuly, a ze vzdálenosti dvou bloků se ozývalo rytmické dunění hudby z nějakého klubu. Po obloze létal vrtulník, sledoval kvílení policejních sirén a čas od času s rachotem proletěl nad námi.

Uvnitř mého bytu panoval mír. Pod světlem líně kroužily mouchy a z obrazů na stěnách mlčky shlíželi ptáci a zvířata. Konferenční stolek jsme přesunuli doprostřed pokoje; pokrývaly ho karty a dřevěné hrací figurky a čtyři z nás pěti seděli okolo něj. Sonder a já jsme použili židle a Luna se v tureckém sedu uvelebila na sedacím pytli. Variam zabral jeden konec gauče a teď se mračil na své karty. Na opačném konci gauče, kousek stranou od hry, seděla s nohama pod sebou Anne.

„Ehm, Variame?“ ozval se Sonder. Má rozcuchané černé vlasy a brýle a neustále vypadá neupraveně, jako by ve svých šatech i spal. „Jsi na řadě.“

Aniž by vzhlédl, vzal Variam do ruky kostky a hodil jimi. „Sedm.“

Luna se natáhla, aby viděla. „Osm, tupče.“

Sonder zbystřil. „Skvělé! Pětkrát železo, dvakrát obilí.“

Variam je oba ignoroval. „Měli bychom trénovat,“ řekl mně.

„Trénuješ už celé týdny,“ opáčil jsem a počkal, dokud si Sonder nelízl karet, pak jsem si vzal taky.

„Je to lepší než tady jenom sedět.“

„Skončil jsi?“ zeptal se Sonder Variama.

Variam kývl a Sonder se chopil kostek. „Mohli bychom víc trénovat boj,“ řekl Variam, když Sonder hodil.

„Ty nepotřebuješ víc trénovat boj.“

„Ona jo,“ řekl Variam a ukázal na Anne.

Luna na Variama podrážděně pohlédla. „Zítra jdeš na konzultaci, ne do bitvy,“ řekl jsem dřív, než se mohla začít hádat. „Jen se chce o tobě dozvědět víc. Překvapilo by mě, kdyby po tobě vůbec chtěla, abys čaroval.“

Sonder zaváhal a zatěkal pohledem mezi námi.

„Možná jí budeme muset předvést, co umíme,“ protestoval Variam.

„Variame, je to křehká stará dáma,“ namítl jsem. „Žije v domku v Brondesbury. Nebude po tobě chtít, abys jí předvedl, jak dobře umíš zapalovat věci.“

Variam se opřel a tvářil se podrážděně.

„Ehm,“ ozval se opět Sonder. „Vezmu si kartu města a rozvoje.“ Postrčil kostky k Luně. „Jsi na řadě.“

Luna počkala, dokud Sonder nestáhl ruku, pak si kostky vzala a hodila. Můj magický zrak mi Luninu kletbu ukazoval jako stříbřitou auru, která se jí svíjela kolem končetin a těla jako živá mlha. Stříbřité úponky obalovaly i kostky, zatímco se kutálely, zmizely však, jakmile se zastavily. „Sedm,“ řekla Luna spokojeně. „Tak se na to podíváme. Myslím, že lupič by mohl jít…“ Vzala do ruky černou figurku a zakroužila s ní nad hrací deskou. „… sem.“ Postavila ji doprostřed Variamovy osady a napřáhla k němu ruku. „Dej.“

Variam se vzpamatoval. „Co?“

„Kartu, prosím.“

„Proč jdeš po mně? Oni vyhrají!“

„Utahovat si z tebe je větší sranda. Kartu, prosím.“

Variam se na ni zamračil a nakvašeně jí nabídl své karty. Luna si dala s výběrem načas, Variamovo zamračení se tak ještě prohloubilo. Když se konečně po jedné natáhla, stříbřitá mlha kletby se jí co nejtěsněji nalepila na prsty. Lunino prokletí přináší smůlu a umí být dost smrtící: i jediné vlákno té mlhy je nebezpečné a dotyk zabíjí. Kdysi by se Luna nemohla k nikomu ani přiblížit, aniž by ho ohrozila, už skoro rok a půl však zlepšovala svoji kontrolu a vyplácelo se to. Stříbřitá mlha vytvořila vrstvu na povrchu její kůže a na hracích figurkách uvízlo jen několik slabých stop, takže se teď koupaly v malinkých stříbrných aurách. Aury předmětům neublížily: její kletba toho s objekty moc nesvedla. Živí tvorové byli jiná věc.

Kostky se dostaly ke mně. Když byly karty rozdány, prohlédl jsem si ty svoje. Ten, kdo jako první získá deset bodů, vyhraje. Já měl osm. Pohled do budoucnosti, v níž jsem obrátil horní kartu rozvoje, mi prozradil, že ukrývá výherní bod. „Osada,“ řekl jsem místo toho a postavil dřevěnou hrací figurku na mapu. Potom jsem vstal. „Jdu si pro pití; dáte si taky něco?“

„Mohl bych dostat trochu vody?“ požádal Sonder.

„Já bych si něco dala, jenže nevím co,“ řekla Luna.

„Myslím, že nám zbyla trocha likéru ze včerejška,“ řekla Anne měkce. „Bezový květ a limetka?“

Luna zbystřila. „Ach, to by bylo fajn.“

Zašel jsem do kuchyně, vytáhl z ledničky láhev, a právě jsem z ní naléval, když jsem za sebou vycítil něčí přítomnost. Aniž bych se podíval, podal jsem té osobě pití a ta si ji po krátkém zaváhání vzala. „Děkuju,“ řekla Anne.

Anne je vysoká a štíhlá, jen o pár centimetrů menší než já, má černé vlasy, které jí spadají na ramena, a rudohnědé oči. Je okouzlující, chová se však tiše a nenápadně, takže nepřitahuje pozornost. „Copak?“ zeptal jsem se, zatímco jsem naléval další sklenku.

„Mohl jsi vyhrát, že jo?“ uhádla Anne.

S úsměvem jsem se k ní otočil. „Asi potřebuju zapracovat na svém pokerovém výrazu.“

Z obýváku k nám dolehly zvýšené hlasy: Variam a Luna se zase hádali. „Necháváš je vyhrát?“ zeptala se Anne.

„K výhře bych potřeboval, aby si se mnou Luna nebo Vari vyměnili karty,“ řekl jsem. „Možná by se mi podařilo je přesvědčit, musel bych ale lhát.“

„Myslíš si, že to za to nestojí?“

„Udělal jsem už dost špatných věcí,“ odvětil jsem. „Ztrátu přátel radši neriskuju, pokud k tomu nemám fakt dobrý důvod.“

Anne se usmála, trvalo to však jen krátce. Ohlédla se přes rameno, nahoru na kredenc.

„Děje se něco?“ zeptal jsem se.

„Venku někdo je.“

Narovnal jsem se a zbystřil. „Kde?“

Anne je mág života a mocný. Většina lidí si myslí, že „mág života“ znamená „léčitel“, a zčásti tomu tak i je, magie života však znamená mnohem víc – propůjčuje moc nad všemi aspekty života, může tudíž léčit i zraňovat pouhým dotykem. Mágové života umí vycítit život, „vidět“ živé tvory, a Anne je v tom mimořádně dobrá. Má úžasnou přesnost: stačí jí minuta a zjistí o vás víc než doktor za dvacet čtyři hodin, i kdyby měl k dispozici plně vybavenou nemocnici. Nikdy jsem nepřišel na to, jak přesně to dělá, třebaže se mi to párkrát pokusila vysvětlit. Prostě umí číst v těle stejně, jako vy nebo já umíme číst v něčí tváři.

Po praktické stránce to znamená, že Anne fakt skvěle vnímá lidi – dokáže je vycítit skrz stěny, podlahy i pevnou skálu, když se jí chce, a pokud se s nimi už někdy v minulosti setkala, s dokonalou přesností je identifikuje. „Byl dole na ulici,“ řekla Anne. „Zpočátku jsem mu nevěnovala pozornost, protože zase odešel, jenže… vylezl nahoru na střechu. Mám pocit, že se nás snaží sledovat.“

„Kdo je to?“

„Nikdy dřív jsem ho neviděla,“ odpověděla Anne. „Je mu asi osmnáct, není moc velký ani silný, ale je zdravý a je sám.“ Ukázala pod mírným úhlem na stěnu. „Asi dvacet metrů tímhle směrem.“

„Po tobě ani po Varim zrovna teď nikdo nejde, že ne?“

„Pokud vím, tak ne,“ řekla Anne prostě.

Měl jsem pro svoji otázku pádný důvod. O Anne a Variamovi se dalo říct, že jsou velmi pokročilí učedníci: nejsou mágové, jsou však natolik zkušení, že by jimi pravděpodobně měli být. Před čtyřmi lety se zapletli s temným mágem jménem Sagash. Oficiální příběh (aspoň ten, kterému věří Rada) zní, že Anne a Variam vstoupili do Sagashových služeb jako učedníci a o devět měsíců později od něj odešli. Ve skutečnosti se stalo to, že Sagash Anne unesl a mučil ji, dokud nedělala, co po ní chtěl. Variam se ji vydal hledat, a když ji vypátral, došlo k brutální bitvě. Jejich další zastávka byla u rákšasy jménem Jagadev, který zařídil, aby mohli vstoupit do učednického programu světlých, a vzal je pod svoji ochranu. Tedy až do minulé zimy, kdy Rada zatkla Anne kvůli podezření ze spoluviny na vraždě. Jagadev je následně vyhodil a já jim dovolil nastěhovat se ke mně. S takovou minulostí budíte spoustu pozornosti, za dobu, co jsem Anne a Variama znal, je tak pronásledovali zabijáci, konstrukty, pár dohlížitelů Rady a dva různí temní mágové, a to jen pro začátek. Sami problémy nevyhledávají, vypadá to ale, že ony si nachází je.

Anne a Variam samozřejmě nejsou jediní, kdo mají špatnou pověst. Rada si myslí, že i já mám výcvik temného učedníka – rozdíl je v tom, že v mém případě mají pravdu, a pokud náš tajemný návštěvník nejde po Anne ani po Variamovi, existuje dobrá šance, že jde po mně. Ale zatímco jsme spolu mluvili, měl jsem dost času na to, abych si ověřil, že tam skutečně je, a získal jsem dost informací na to, abych dospěl k závěru, že nepředstavuje okamžitou hrozbu. Moje schopnosti sice nemůžou ve věci analýzy živých bytostí konkurovat těm Anniným, umějí však mnohem líp odhalit nebezpečí. Rozhodl jsem se proto, že tohle zvládnu sám. „Půjdu si s ním pokecat,“ řekl jsem Anne.

Anne zaváhala a ohlédla se po obýváku.

„Budu v pohodě,“ ujistil jsem ji. „Až se Vari a Luna přestanou hádat a Sonder po dalším hodu vyhraje, pověz jim, že jsem za pět minut zpátky.“

Anne se tvářila ustaraně, ale kývla. „Buď opatrný.“

Ze střechy mého bytu je úžasný výhled. Nebydlím v nijak zvlášť vysoké budově, nachází se ovšem přímo uprostřed nejhustěji zastavěné části Camdenu. Všude okolo se k nebi vypínají domy, mosty, římsy, antény a komíny, obklopuje vás tak moře budov, jako byste hleděli z panoramatu města k obzoru. Byla jasná noc, shora svítilo několik rozmazaných hvězd, které bojovaly se světelným smogem, a nalevo vycházel srpek měsíce. V teplém vzduchu se vznášela vůně jídla: indického z restaurace na konci ulice, italského z té ve vedlejším bloku a grilovaného ze zahrad u kanálu. Přesunul jsem se do stínu komínu a zahalil se temnotou.

Muž, který se nás pokoušel špehovat, se nacházel na střeše o tři domy dál, a když jsem se na něj zadíval pozorněji, v duchu jsem změnil označení „muž“ na „kluk“. Bez větších problémů bych se k němu dokázal připlížit, pohled do budoucnosti mi však prozradil, že brzy dorazí sem. Rozhodl jsem se počkat.

Uběhlo několik minut. Helikoptéra, která bzučela nad městskými pozemky dál na jihu, znovu proletěla nad námi a nelibý rachot jejích motorů přehlušoval všechno ostatní, dokud opět neztratila zájem a nezamířila na sever, její světla přitom blikala bíle, zeleně a červeně do noci. Banda puberťáků v mikinách s kapucemi si arogantně vykračovala ulicí pod námi a opile hulákala; ozvalo se třesknutí rozbíjené lahve, následované zvuky rvačky a výkřikem. Jakmile se opět rozhostilo ticho, kluk opustil svůj úkryt na střeše a začal se plížit ke mně.

Věštecká magie pracuje s pravděpodobností. Potenciální budoucnosti vidím jako linie světla v temnotě – čím jasněji a skutečněji působí, tím pravděpodobnější jsou. Když jsem nahlédl do budoucností, v nichž jsem tomu klukovi vstoupil do zorného pole, mohl jsem ho pozorovat i navzdory všemu, co se mezi námi nacházelo, a přitom sledovat jeho reakci. V budoucnostech, ve kterých mě spatřil, se dal na útěk, v těch, kde si mě nevšiml, se však plížil dál. A nevšiml si mě proto, že jsem zamířil kolem komína doleva, takže jsem přesně to udělal a přizpůsoboval své jednání budoucnostem, v nichž jsem zůstal neodhalen. Dělal jsem to prakticky bezmyšlenkovitě; používám věštění k tomuto účelu tak často, že se to pro mě stalo automatické. Kluk mě bez povšimnutí minul a přelezl na střechu nad mým bytem.

Měl jsem dost času na to, abych pečlivě prozkoumal střechy okolo a prošel si budoucnosti, ve kterých jsem se vydal pátrat různými směry, byl jsem si proto docela jistý tím, že ten kluk je tu sám. Sledoval jsem, jak se přesunul k žebříku dolů na balkon, dřepl si a nahlédl přes okraj. Tiše jsem vystoupil zpoza komína, stejně tiše přistoupil zezadu k němu a zastavil se tři metry od něj. „Hledáš někoho?“ zeptal jsem se jeho zad.

Kluk vyskočil a pokusil se uhnout, otočit se a zároveň hledět všemi směry najednou. Málem přitom přepadl přes okraj střechy, a když mě uviděl, sáhl nemotorně do bundy pro zbraň. Byl to krátký bojový nůž, asi o délce jeho ruky, který vzápětí s břinkotem upustil. Sehnul se, sebral ho, přitom znovu málem spadl ze střechy, a konečně ho namířil na mě. Zrychleně přitom dýchal.

Po celou dobu jsem ho sledoval s výrazem mírného zájmu. „Skončil jsi?“

Kluk neodpověděl a vykuleně na mě zíral.

„Jestli jsem to správně pochopil, hledáš mě?“ řekl jsem.

Ticho. Kluk byl Číňan, budoucnosti mi však prozradily, že hovoří s londýnským přízvukem: hádal jsem, že se narodil v Británii. Byl malý, šlachovitý a asi i hbitý. „Víš,“ pravil jsem, „jestli tam budeš jenom stát a civět na mě, bude to příšerně jednostranná konverzace.“

Zase ticho. Otevřel jsem ústa, abych pronesl další uštěpačnou poznámku, potom jsem se však zarazil, protože jsem poznal pohled v očích toho kluka. Byl vyděšený – ne jen nervózní, přímo šílel hrůzou. A bál se mě.

Nejsem zvyklý na to, že se mě lidé bojí. Nechápejte mě špatně, spoustu mágů věštci znervózňují, jenže to proto, že si myslí, že můžeme odhalit jejich tajemství – uvědomují si, že nepředstavujeme fyzickou hrozbu. A třebaže tajemství mohou být v magickém světě stejně smrtící jako kterákoli jiná zbraň, strach je instinktivní. Když víte, že můžete někomu nakopat zadek, je dost těžké bát se ho.

Tomuhle klukovi to ale zjevně ještě nikdo neřekl. Byl prakticky paralyzovaný, vypadalo to, že se sotva může hnout. Jeho nože jsem se nebál – jak jsem viděl, existovala větší šance, že bodne sám sebe než někoho jiného. „Kdo tě poslal?“ zeptal jsem se ostře a velitelsky. Nezeptal jsem se, kdo je – ten klučina byl pěšák, ne král.

Můj tón na něj zabral a kluk zamumlal odpověď dřív, než se mohl zastavit. „Will.“

„Jsi jeho učedník?“ zeptal jsem se. Kluk se na mě zmateně zadíval a já naklonil hlavu na stranu. Nechoval se jako mág. „Takže jsi adept?“

Trhl sebou a já si pro sebe kývl. „Fajn, tak co chceš vědět?“

„Huh?“

Pokrčil jsem rameny. „Přišel jsi sem něco zjistit, ne? Tak do toho.“

Kluk na mě dál civěl. Tohle očividně ve scénáři nebylo.

„Tak jo, koukni,“ řekl jsem. „Mohli bychom to urychlit? Mám hosty a ty, neber si to osobně, ty nejsi zrovna stimulující konverzační společník.“

„Jste…“ Klukovi zakolísal hlas. Polkl. „Jste Verus, že jo?“

„Ano. Ten velký, zlý, děsivý Verus.“

„Co jste dělal?“ zeptal se kluk.

Vteřinu jsem na něj zíral, pak jsem pomalu a opatrně odpověděl. „Hrál jsem deskovou hru.“

Kluk zaváhal. „Takže jsi odhalil moje tajemství,“ pokračoval jsem. „Blahopřeju.“ Kývl jsem na nůž. „Teď to schovej. Je jasné, že nemáš ponětí, jak to použít.“

Mimochodem, jen pro případ, že by vás napadlo zkoušet to doma, tohle není správný způsob, jak jednat s nervózním chlápkem s nožem v ruce. Když na vás někdo vytáhne zbraň, správnou reakcí je vzít nohy na ramena – a pokud to není možné, praštit ho dřív, než ji vůbec stačí vytáhnout. Jenže já se podíval do budoucností, v nichž jsem se s tím klučinou pustil do křížku, a bylo mi bolestivě jasné, že nemá nejmenší tušení, jak ten nůž použít. Kdybych po něm skočil, existovala šance tři ku jedné, že spadne ze střechy a ještě se přitom sám píchne.

Kluk sebou trhl a podíval se dolů na čepel – očividně dočista zapomněl, že ji drží – ale nesklonil ji. Povzdychl jsem si a najednou mi došla trpělivost. Ach, k čertu s tím. Uhnul jsem stranou. „Mazej odsud.“

Znovu na mě vykulil oči. „Padej,“ řekl jsem a mávl rukou. Uvolnil jsem mu cestu směrem, odkud přišel. „Pokud mě chce tvůj šéf špehovat, pověz mu, ať to udělá sám.“

Kluk obrátil pohled ode mě k prázdné tmě a pomalu se pohnul, přitom se snažil ustupovat a zároveň ze mě nespustit oči. Znovu jsem nakoukl do budoucností a uviděl, jak snadné by bylo sejmout ho. Stačilo by, abych po něm skočil a strhl bych ho k zemi. Nůž by se přesunul z jeho ruky do mojí, a pak bychom si spolu mohli hezky pokecat o tom, kdo ho sem vlastně poslal.

Neudělal jsem to. Dříve bych nezaváhal. Špeh obvykle znamená, že někdo projevuje nezdravý zájem o vaši osobu, taky to ale může znamenat, že vás plánuje dostat. Právě proto se běžně stává, že když mágové zjistí, že je někdo špehuje, napřed střílí, teprve pak kladou otázky. A navíc měli lidé, s nimiž jsem dřív trávil čas, ve zvyku předpokládat, že pokud na potenciální hrozbu nezareagují násilím, je to známka slabosti. Možná o nic nejde, ale proč riskovat, že?

Jenže život paranoidního poustevníka má jistou vadu na kráse: je nanic. Nedá se vysvětlit, jak moc vás může násilí unavit; je to taková ta únava, kdy si změříte člověka, který chce očividně dělat potíže, a toužíte se ho zeptat: „Fakt je to nutné?“ Čím víc času jsem trávil s Lunou, Sonderem, Variamem a Anne, tím víc jsem si uvědomoval, že se mi líbí nevidět ve všech, s kým se setkám, potenciální hrozbu. Napadnout toho kluka a vyslechnout ho mi připadalo jako krok zpátky, což jsem nechtěl. A tak jsem tam stál a díval se, jak se plíží kolem. Jakmile se mu otevřela úniková cesta, obrátil se a rozběhl se do tmy. Zvuk jeho rychlých kroků utichl a já osaměl.

Při pohledu zpět mě teď napadá, co by se stalo, kdybych udělal věci jinak. Kdybych řekl něco jiného nebo se jinak zachoval. Mohl jsem se celé té hnusné věci vyhnout? Nebo bych všechno jenom zhoršil? Někdo jiný by to možná zvládl. Já nevím.

V tu chvíli jsem ovšem netušil, co se blíží. Prostě jsem počkal, dokud jsem si nebyl jistý, že je ten klučina pryč, pak jsem zamířil zpátky do bytu, abych Anne a ostatní spravil o tom, co se stalo.

Následující ráno jsem se probudil do příjemného světla a tepla. Ze zvyku jsem se ze všeho nejdřív podíval do budoucnosti, jestli nenajdu výmluvné záblesky hrozeb a násilí či jiného nebezpečí. Neobjevil jsem vůbec nic, proto jsem zůstal uvolněný, a než jsem otevřel oči, otočil jsem hlavu pryč ze světla. Do ložnice pronikal sluneční svit, paprsky dopadaly na postel a koberec a rozehrávaly je oslnivými barvami, a když jsem vyhlédl ven z okna, uviděl jsem zářivě modré nebe. Bude jasný letní den.

Moje ložnice je pohodlně velká a má dvě vysoká okna, která vpouští dovnitř ranní slunce a nabízí výhled na střechy Camdenu. Její stěny jsou bílé a holé až na pár obrázků, které jsem zdědil po bývalém majiteli, a dlouhý stůl je obvykle plný nejrůznějších magických předmětů, na kterých zrovna pracuju. Dveře vedou do obýváku. Pod nimi se z kuchyně linula vůně něčeho moc dobrého. Nemusel jsem se ani podívat, abych poznal, že je tu Anne. Nikam jsem nespěchal, takže jsem ležel v posteli, užíval si slunce a ticha a líně prohlížel budoucnosti, které ležely přede mnou. Když jsem se úplně probral, vstal jsem, bosky udělal několik kroků po koberci, abych si protáhl nohy, pak jsem se oblékl a otevřel dveře.

Obývák byl čistý a uklizený, tedy až na kout, kde stálo Variamovo polní lůžko. To připomínalo hnízdo tornáda střední velikosti. Variam má až směšnou spoustu energie, každou noc tak spí jen asi šest hodin, což znamená, že když vstanu, je už dávno pryč. Umyl jsem se, oholil a šel do kuchyně, kde Anne chystala snídani.

Od chvíle, co se sem Anne a Variam v zimě nastěhovali, se můj domov změnil z dost osamělého místa v něco jako sdílený dům. Anne a Variam tu žili už osm měsíců a Luna, která sem za nimi chodila a navíc u mě studovala, tady trávila tolik času, že tu klidně mohla taky bydlet. Měli jsme tak dost příležitostí odhalit své vrtochy a mezi první patřil styl vaření každého z nás. To moje se dalo nejlépe popsat jako funkční. Patřím k lidem, kteří se o jídlo moc nezajímají – mám ho rád natolik, abych uměl ocenit, když je dobře připravené, na druhou stranu ale zas ne tak, abych se ho opravdu dobře naučil. Výsledky se daly jíst, nemyslím si ale, že by někdy někoho nadchlo to, že u plotny stojím zrovna já.

Anne je skvělá kuchařka. Prozradila nám, že když vyrůstala, vařila pro celou domácnost, což je znát – umí uvařit prakticky z čehokoli a vždycky to chutná báječně. Luna není špatná, stávají se jí ovšem nehody. Smůla její kletby možná nepůsobí na ni, působí však na všechno okolo, a umístit ji tak do prostředí plném plápolajících ohýnků, ostrých nožů a potenciálně jedovatých substancí je prostě fakt špatný nápad. Kvůli jejímu poslednímu pokusu o smažení na oleji mi teď na stěně visí hasicí přístroj s CO2. Variam je hrozný kuchař. Umí připravit jídlo jen na tři způsoby: ožehnuté, přismahnuté a spálené na uhel. Mám podezření, že schválně vaří příšerně, abychom ho k tomu nenutili, dokázat to ale nemůžu.

Anne mě uvítala s úsměvem a s talířem báječných smažených dobrot. „Anne, já tě miluju,“ řekl jsem, když jsem si ho od ní bral.

Anne se zasmála. „Pravděpodobně to říkáš všem ženám, které tě krmí.“

„Ženě, která používala tuhle kuchyň před tebou a Lunou, jsem to neřekl.“ Posadil jsem se ke stolu a pustil se do jídla. Chutnalo stejně skvěle, jako vonělo.

„Fakt?“

„Jo,“ odvětil jsem mezi sousty. „Ukázalo se, že pracuje pro chlápka, který nás chtěl zabít. Pomohla mu chytit Lunu a mě, aby se nás mohl pokusit zavraždit. Byl to jeden z mých spektakulárněji dysfunkčních rozchodů.“

Anne se zarazila a pohlédla na mě. „Ty nežertuješ, že ne?“

„Někdy ti o tom povím,“ řekl jsem. „Vari už odešel?“

„Šel si zaběhat.“ Anne rozdělila zbytek párků, smažených brambor a slaniny na pánvi na dvě části. Půlku přesunula na talíř, druhou na jinou pánev, kterou pečlivě zakryla pokličkou.

Kývl jsem na ni. „Pro Variho?“

„Mm-hm.“ Anne si vzala talíř a posadila se naproti mně. Naložila si stejně tolik jídla jako mně. Anne je možná hubená, hodně toho ale sní.

„Lunu fakt dráždí, že jsi na něho pořád tak milá.“

„Já vím,“ odpověděla Anne s lítostivým pohledem. „Opakuju jí, že mi to nevadí.“

Zasmál jsem se. „Nikdy ti nevadí být na lidi milá.“

„No… možná někdy,“ řekla Anne a pousmála se. „Vari umí být výbušný, není ale zlý. Nikdy se nesnaží nikoho ovládat. A… zrovna teď je trochu nervózní.“

Překvapeně jsem na Anne pohlédl. „Proč?“

„Dělá mu starosti, že hledáme nového mistra příliš dlouho,“ přiznala Anne. „Vlastně bychom v učednickém programu neměli být, že ne? Vari si myslí, že čím déle to potrvá, tím bude pravděpodobnější, že se o nás někdo začne zajímat.“

No, to mi trochu zkazilo náladu. Neodpověděl jsem, Anne mě však sledovala, a já věděl, že z mojí reakce poznala, že Vari má pravdu.

Jedním z důvodů, proč jsem Anne a Variama zval v zimě k sobě, byla jejich ochrana. Nejsou uznanými členy magické společnosti, já ale jo (tak trochu), proto jsem jim chtěl pomoct najít mistra. Bohužel se ukázalo, že to bude těžší, než jsem čekal. Ukazuje se, že když spočítáte magické novice, kteří v Británii hledají mistra, a kvalifikované, respektované světlé nebo nezávislé magické mistry, kteří hledají učedníky, převýší počet uchazečů mnohonásobně počet nabízených míst. A minulost Anne a Variama všechno ještě zhoršovala – pro většinu světlých a nezávislých mágů je být napojen na temného mága, rákšasu a vyšetřování vraždy stejné jako být terorista, ilegální imigrant a sexuální deviant se záznamem  v trestním rejstříku, a to všechno najednou. Snažil jsem se už víc než půl roku a začínalo mi to depresivně připomínat hledání zaměstnání, a to včetně odmítavých dopisů a plíživého pocitu marnosti.

Jedinou dobrou zprávou bylo, že Anne a Variam pořád patřili do učednického programu světlých, který měl tak trochu univerzitní strukturu. Učedníci studovali v malých třídách, což znamenalo, že i když neměli mistra, pořád měli přístup ke studiu. Problém je, že do programu máte mít přístup, jen když máte sponzora. Jagadev zařídil, aby Anne a Variama přijali, a když se ti dva nastěhovali ke mně, lidé předpokládali, že jsem jejich sponzorství převzal já, třebaže jsem to oficiálně neudělal. Kdybych o to zažádal, možná bych uspěl… ale možná taky ne, a ať už bych byl úspěšný nebo ne, přitáhlo by to nechtěnou pozornost. „Chcete to zkusit jinak?“ zeptal jsem se Anne.

„Jak jinak?“

„Víš, proč vás pořád odmítají,“ řekl jsem. „Jde o vaši minulost se Sagashem a Jagadevem.“ Zaváhal jsem a opatrně volil slova. „Existují mágové, které by to nemuselo až tak zajímat.“

„Temní mágové?“ zašeptala Anne.

„Ne všichni,“ odvětil jsem. „Jde o to… Zatím jsem byl při volbě mágů, na které jsem se obracel, dost vybíravý. Pokud mě na nich něco třeba jen trochu znervóznilo, zařadil jsem zpátečku. Mohl bych to změnit. Nechci to udělat, ale… jak se věci mají, ty a Vari nemáte podle magických zákonů absolutně žádná práva. To, že žijete u mě, vám nabízí jistou ochranu, ale nijak zvláštní, a navíc mám sám kupu nepřátel. Nelíbí se mi představa, že byste se upsali mágovi, kterému plně nedůvěřuju, z dlouhodobého hlediska by to ale pro vás mohlo být asi bezpečnější.“

Zatímco jsem mluvil, Anne mlčky poslouchala a pozorně mě sledovala. Zatímco jsem dojídal, chvíli o tom přemýšlela, pak zavrtěla hlavou. „Ne.“

„Ne všichni budou špatní. Prostě si jimi jenom nejsem jistý.“

„Pak se k nim nechci ani přiblížit. Nechci se stát učednicí mága, kterému nedůvěřuju. Radši nebudu mít žádného mistra než špatného.“

„Může to chvíli trvat…“

„Počkám,“ ujistila mě Anne. „Nezajímá mě, jak dlouho to potrvá. Byla jsem učednicí Sagashe a už si to nechci zopakovat, nikdy.“ V očích měla rozhodný, rozzlobený pohled, který mě zarazil. „Pokud existuje sebemenší šance, že by mohli být takoví, nepůjdu s nimi.“

Překvapeně jsem se opřel. „Dobrá. Takže tenhle plán smeteme ze stolu.“

Anne hleděla skrz mě a já chvíli přemýšlel, kde už jsem její výraz viděl. Hlavou mi probleskla vzpomínka: zelené světlo odrážející se od kostí, padající tělo…

Náhle jakoby si Anne uvědomila, co dělá, a pominulo to. „No…“ Odrhnula si vlasy dozadu a zahanbeně se odvrátila. „Promiň, nechtěla jsem… Nevadí ti, když tady ještě nějaký čas zůstaneme? Nechci…“

„Ach, tohle mi nevadí,“ ujistil jsem ji, třebaže uvnitř jsem byl zvědavý. Co vyvolalo tohle? „Podívej, žijete tu už dost dlouho na to, abyste věděli, jak aktivní společenský život vedu. Je fajn mít kolem sebe lidi, se kterými můžu mluvit.“

„Nevadí ti mít nás tu tolik?“ namítla Anne. „Chci říct, tvůj byt není zas tak velký.“

Pokrčil jsem rameny. „Jsem dost uzavřený. Pokud zrovna nespíte u mě v ložnici, jsem v pohodě.“ Když jsem to ale zvážil, tak jsem vždycky míval problém usnout, když byl v bytě ještě někdo jiný. Anne a Variam ve mně z nějakého důvodu tenhle reflex nevyvolávali.

Anne se usmála, její úsměv však rychle zmizel. Zdálo se, že sbírá odvahu zeptat se na něco. „O co jde?“ pobídl jsem ji.

„No…“ řekla Anne. „Chci říct… Není ti nepříjemné mít mě poblíž, že ne?“

Překvapeně jsem se na ni zadíval. „To je divná otázka. Ne, proč?“

Anne se odvrátila. „Mágům… se obvykle nelíbí, když jsem v jejich blízkosti.“

„Proč?“

„Však víš…“ Anne se zarazila, pak začala znovu. „Lidé projevují city svými těly. Napětím, pohybem… Když mají strach nebo se cítí nepříjemně, poznám to.“

Zmateně jsem se na Anne zadíval. „Dobrá.“ Měl jsem pocit, že se mi snaží něco říct, ale nebyl jsem si jistý co.

Slyšel jsem, jak se dole otevřely zadní dveře. „Vari je zpátky,“ řekla Anne, než jsem se mohl podívat. Vstala a odnesla talíře do dřezu. Chtěl jsem se zeptat ještě na něco, slyšel jsem však, jak Variam běží nahoru po schodech. Rozhodl jsem se nechat to na jindy. O vteřinu později vpadl Variam dovnitř, a než jsme se shodli na tom, kdo půjde do sprchy jako první, úplně jsem na to zapomněl.

2

Anne a Variam měli dohodnutou schůzku na jedenáct hodin; měli se setkat s mágem, který mi byl doporučen, protože by jim mohl pomoct vyřešit jejich problém s nalezením mistra. Potom, co odešli, jsem šel do kuchyně umýt nádobí, zjistil jsem však, že Anne už to udělala. A tak jsem se vydal dolů otevřít obchod.

Když mě zrovna nic neohrožuje na životě, živí mě obchod s názvem Arkánum, což je dost okatý název pro „magický obchod“. Sice se k tomu, že jsem mág, veřejně nehlásím, na druhou stranu se tím ale ani netajím, a jedna z podivných věcí, kterých jsem si všiml, je, jak moc vám toho projde, když jste dostatečně otevření. Pokuste se něco schovat za kouřem a zrcadly, aby se lidi museli při hledání fakt snažit, a jsou schopni roznést vás na kopytech, jen aby se k tomu dostali. Vyvěste nápis „magický obchod“ a nikdo vám neuvěří.

Pořád nevím, odkud se většina mých zákazníků bere. Nepoužívám reklamu a můj obchod je v boční uličce, kus od hlavní, takže většina lidí se o něm musí dozvědět z doslechu. Čas od času si zkouším vygooglit, co o mně lidi říkají, a přísahám, že nacházím ty nejdivnější věci. Tam venku jsou lidi, kteří si myslí, že jsem všechno možné od reinkarnovaného anděla z dob faraónských dynastií po tisíc let starého dračího míšence, který tajně sponzoruje quest napříč časem a prostorem ve snaze zabít sama sebe. (Ne, fakt nevím proč.) Asi bych měl být vděčný, že o mně nikdo nepíše slash fiction. Na druhou stranu se v tom radši nebudu moc šťourat pro případ, že někdo takový přece jenom existuje.

Důsledkem toho všeho každopádně je, že mám dost bizarní klientelu. Největší skupinou jsou turisté a sběratelé kuriozit, s nimiž je snadné pořízení. Jsou přesvědčení o tom, že magie není skutečná, pro ně tak jde o obyčejnou obchodní transakci. Já dostanu peníze, oni si domů odnesou něco divného a budou vyprávět o podivínovi, který předstírá, že prodává magické předměty. Mezi normály se však objevují i zasvěcení – senzitivové, adepti, učedníci a občas i nějaký ten mág. Právě těm je můj obchod doopravdy určen a oni rozhodně umí moje zboží použít. S nimi si rád poklábosím.

Problémové zákazníky tvoří skupina mezi nimi. Vědí, že magie existuje, jenže očekávají, že se bude chovat jako… no, tak, jak si představují, že by se chovat měla. Nechápejte mě špatně, magie umí fakt působivé věci, jenže má své hranice a pravidla. Když se o ni budete pokoušet, aniž byste věděli, co děláte, je mnohem pravděpodobnější, že vám život zkomplikuje, než že vám pomůže. Nepředstavuje univerzální řešení problémů, které zrovna máte.

Což lidem nebrání chodit sem v očekávání, že jim pomůžu jejich problémy vyřešit.

Muž přistoupil blíž, s tlumeným žuch praštil něčím o pult a zaškaredil se na mě. „No?“

„Hm,“ řekl jsem.

Ukázal. „Víte, co to je?“

Zadíval jsem se na tu věc na pultu. Měla stříbrné šupiny a páchla. „Ryba.“

„Víte, odkud pochází?“

„Asi z moře.“

„Našel jsem ji na svojí židli. Odtamtud pochází.“

„Fajn,“ řekl jsem. „Stává se vám to často?“

„Tohle bylo potřetí!“

„Takže… jste upoutal pozornost nutkavě štědrého obchodníka s rybami?“

„Cože?“ Muž na mě zíral. „O čem to mluvíte?“

„Promiňte. Tak v čem je problém?“

„Problém je v tom,“ řekl muž pomalu a zřetelně, „že je to kletba.“

„Aha,“ odvětil jsem. „A to víte... jak?“

„Řekla mi to moje kočka.“

„Vaše kočka,“ zopakoval jsem. „Ovšem. Teď už to začíná dávat smysl.“

Muž protočil očima. „Víte co, zapomeňte na to, poradím si sám. Kde máte věci na zaklínání?“

Ukázal jsem. „Druhý regál v rohu.“

Muž se otočil a odkráčel. „Hej,“ zavolal jsem. „Mohl byste si prosím odnést tu rybu?“

Následující tři zákazníci chtěli nůž, byliny a křišťálovou kouli, každý něco. Čtvrtá zákaznice mi dlouze vynadala za to, že jsem měl včera zavřeno, třebaže vývěska tvrdila, že budu mít otevřeno až do pěti, a jestli vím, kolik času promrhala cestováním? Než mi konečně přestala vyhrožovat tím, že si na mě bude stěžovat úřadům, a odkráčela, fronta za ní dost narostla.

Luna dorazila, zatímco jsem debatoval se zákazníkem číslo… kdovíkolik, s vousáčem v obnošené kožené bundě. Čpělo z něj pivo a nedokázal pochopit, že mu jednoduše neprodám nápoj lásky. „Ahoj, Alexi!“ zavolala Luna přes cinkání zvonku.

„Jak už jsem říkal, žádná formule není,“ zopakoval jsem muži. „Kdyby ano, Chanel by s ní už dávno vyrukoval na trh… Kde jsi byla?“

„Soubojová hodina se protáhla,“ řekla Luna, zatímco se proplétala mezi zákazníky. Viděl jsem, jak její tělo těsně obepíná neviditelná stříbrná mlha, pevně na ní lpí a vytváří hustou vrstvu na povrchu jejího cvičebního úboru, místo aby se natahovala po lidech v obchodě. Kdysi dávno by se Luna neodvážila k davu ani přiblížit – zastavila by se na jeho okraji a váhala – už víc než rok je však mojí učednicí a v mezidobí se hodně zlepšila. A to nejen v magických dovednostech, nýbrž i v sebejistotě. „Můžu se vysprchovat, že jo?“

„Hm? Jo, jasně.“ Luna zmizela v chodbě vedoucí ke schodům nahoru do mého bytu a já se obrátil zpátky k muži u pultu.

„Podívej, kámo, musíš mi pomoct,“ začal muž znovu.

„To vy se podívejte,“ opáčil jsem. „I kdybych vám mohl nápoj lásky namíchat – což mimochodem nemůžu – copak nechápete, jak je to neetické? Zahráváte si s cizími emocemi. Něco takové se nedělá bez fakt dobrých důvodů.“

Luna znovu strčila hlavu do obchodu. „Hej, Alexi? Ty sis koupil rybu?“

Zakryl jsem si oči. „Ne, nekoupil.“

„Co s ní mám udělat?“

„Podívej,“ začal muž znovu. „Musíš mi pomoct.“

„Ne, nemusím,“ odpověděl jsem mu a otočil se k Luně. „Je mi to ukradené. Strč ji do mrazáku nebo něco takového.“

„Víš to jistě?“

„Proč?“

„Nemá to kazit chuť?“

„Podívej, chlape, já to fakt potřebuju,“ naléhal muž.

„Je mi to jedno,“ vyjel jsem na oba, pak jsem se otočil k Luně. „Dej ji tam, kam ji máš dát.“

„A to je kam?“

„Jak to mám vědět?“

„No,“ opáčila Luna logicky, „dáme si ji k večeři, nebo je tu z nějakého jiného důvodu?“

„Je mi to šumák! Prostě se jí zbav!“

Luna zmizela i s rybou. „Hm, promiňte,“ ozval se mladík, kterému mohlo být něco přes dvacet. Postával za Elixírem lásky už pět minut a podupával nohou. „Máte…?“

„Nemám,“ odsekl jsem a obrátil se k Elixíru lásky. „Nemůžu vám pomoct a garantuju vám, že jestli se pokusíte ten plán provést, jenom tím všechno ještě víc poděláte. Prostě vyřešte svoje problémy normálním způsobem.“

Elixír lásky na mě bezradně civěl. „Já nemůžu.“

Znovu se ozval Pan netrpělivý. „Promiňte, potřebuju…“

„Nemám je,“ řekl jsem mu znovu já.

Do obchodu opět nakoukla Luna. „Hej, Alexi?“

„Co zas?“

„V ložnici máš dalších asi tucet ryb.“

Zavřel jsem oči. „Prosím, pověz mi, že mě taháš za nos.“

„Jo.“

Otevřel jsem oči a upřel je na Lunu. Zubila se. „Nemohla jsem odolat, promiň. Ta první ryba ale byla opravdová. Šoupla jsem ji do ledničky.“

Zhluboka jsem se nadechl a v duchu začal počítat úhly, pod kterými bych ji mohl zasypat věcmi na dosah, Luna však rychle vzala do zaječích. „Poslyš,“ začal znovu Elixír lásky.

„Ne,“ odmítl jsem. „Vyprávěl jste mi svůj už příběh dvakrát. Potřetí to nijak nepomůže.“

„Potřebuju…“ začal Pan netrpělivý.

„Už jsem vám řekl, že je nemáme.“

„Ani jste si…“

„Nic to nemění na tom, že jste ve špatném obchodě.“

„Ale…“

„Jsou pravé, ne cinknuté, a jenom proto, že prodávám nože, neznamená to, že prodávám i karty.“

„Podívej…“ řekl Elixír lásky.

Pohlédl jsem z Elixíra lásky na Pana netrpělivého a odpověděl jim na otázky, aniž bych počkal, až je položí. „Ne, ne, ano, ne, nepomohlo by to, ano, každý den, nezáleží na tom, protože to stejně neudělám, to už jsem zkoušel, prostě si s ní promluvte, zaprvé proto, že dost nevynášejí, zadruhé proto, že mě to nezajímá, pokud ano, tak proto, že se vás snaží podvést, Magic Box na druhé straně Camdenu a tady je jedna z jejich vizitek.“ Vložil jsem ji Panu netrpělivému do ruky a znovu se podíval z jednoho na druhého. „Skončili jsme? Protože pán za vámi chce vědět, kolik peněz dostal odkázáno v závěti, a ani on nepřijme ne jako odpověď.“

Neskončili jsme. Zbavit se ostatních mi zabralo skoro hodinu, aspoň že všichni blázni odešli přibližně ve stejnou dobu, možná nějakým prazvláštním působením principu přitažlivosti. Když se do obchodu vrátila Luna, byl prázdný. Já seděl schlíple na židli a mračil se na ni. „Promiň,“ řekla, omluvně to ale vůbec neznělo.

„Je zajímavé, že se svými žertíky přijdeš vždycky ve chvíli, kdy mám tolik práce, že ti nemůžu dát co proto.“

„Ale no tak,“ řekla Luna a zazubila se. „Tvůj výraz byl k popukání.“

„Mám vidění,“ opáčil jsem. „Moje mystické věštecké síly působí. Vidím, jak ti najednou přiděluju mnohem víc práce v obchodě než dřív.“

„Ne, to neuděláš,“ odvětila Luna s dokonalou jistotou.

„Ach, fakticky?“

„Nedovolíš, abych to tu řídila,“ řekla Luna. „Jediný důvod, proč si obchod necháváš, je, že můžeš stát osobně za pultem.“

Zamrkal jsem na ni. „Jak jsi na to přišla?“

Když jsem se s Lunou seznámil, bylo jí jednadvacet. Teď je jí třiadvacet, má modré oči, světlou pleť a vlnité vlasy, je napůl Angličanka, napůl Italka a poslední dva roky má její život stabilně stoupající tendenci, a to navzdory občasným mezihrám plným nebezpečí a násilí. Luna byla vždycky fit, v poslední době se z ní však stala přímo atletka – v zimě objevila azimutové duely a sedly jí tak dokonale, že od té doby tvrdě trénuje. „No, kvůli penězům to neděláš,“ namítla Luna. Vlasy měla vlhké, jejich obvyklá světle hnědá barva ztmavla vodou, a jak mluvila, začala si je rozčesávat kartáčem.

„Obchod vynáší.“

„Moc ne.“

„Jak to víš?“

„Protože jsem ti dřív sháněla zboží, pamatuješ?“ opáčila Luna. Než se Luna stala mojí učednicí, na částečný úvazek pro mě vyhledávala magické artefakty. Kupoval jsem je od ní a rozděloval je: ty slabší jsem nabízel k prodeji v sekci s omezeným přístupem, ty nebezpečné jsem si nechával pro sebe. „Drahé věci prodáš jenom málokdy.“

„Procházela sis moje účetní knihy?“

„Pokud vím, žádné nevedeš. Kdyby ti ale šlo o zisk, dodržoval bys otvírací dobu.“

„Dodržuju ji.“

„Pokud se neobjeví něco jiného.“

„Věci se prostě dějí.“

„Mohl by sis najmout prodavače,“ upozornila Luna. „Kdybys opravdu chtěl hodit tuhle práci na někoho jiného, už bys to dávno udělal.“

„No, jo.“ Celé roky jsem plánoval sehnat si někoho, kdo by mi s obchodem pomohl, pořád jsem to ovšem odkládal. Zaprvé neexistuje moc lidí, kterým bych byl ochotný takovou práci svěřit, ale i kdybych někoho takového našel, nevím jistě, jestli bych ho najal. V magické komunitě totiž nemám nejblíž k zavedeným mágům, nýbrž k těm druhým – k učedníkům, adeptům, slabším talentům a nedůležitým praktikujícím tam venku – a právě ty ve svém obchodě potkávám.

Luna si dočesala vlasy a začala si je stahovat do culíku. „S kým se sejdou Anne a Vari tentokrát?“

„S doktorkou Shirlandovou,“ řekl jsem. „Je mág mysli. Nezávislý.“

„Jestli je mág mysli, jak může učit Anne a Variho?“

„Nemůže, mohla by ale znát někoho, kdo by mohl. Podle toho, co jsem slyšel, má být nějaká konzultantka. Doufám, že by mohla Anne a Varimu zařídit interview s mágem života nebo ohně, který by je mohl učit.“

„Ach, jako byl ten chlápek, se kterým se setkali na jaře?“

Protočil jsem očima. „Doufejme, že to tentokrát dopadne trochu líp. Poslední, co potřebujeme, je další…“ Moji pozornost upoutala jedna z možných budoucností a já se zarazil a soustředil se.

Luna naklonila hlavu na stranu. „Co se děje?“

„Někdo se blíží,“ vysvětlil jsem. Byla to žena, jejíž chování neodpovídalo běžné zákaznici; když jsem se zaměřil na budoucnosti, v nichž prošla dveřmi, zahlédl jsem slabou auru. „Mág.“

Luna seděla na pultu; teď seskočila a zbystřila. „Problémy?“

„To si nemyslím.“ Pátral jsem po záblesku a chaosu boje, ale nic nenacházel. „Přesto si radši skoč pro ohnisko.“

Luna zmizela. Přistoupil jsem k oknu a obrátil ceduli z OTEVŘENO na ZAVŘENO, pak jsem se vrátil k pultu a rychle zkontroloval zbraně pod ním. Když se Luna vrátila, stál jsem za pultem a čekal. O několik vteřin později zacinkal zvonek a otevřely se dveře.

Sledoval jsem tu ženu, zatímco šla ulicí, měl jsem tak dost času prohlédnout si ji, ještě než vstoupila dovnitř. Byla velká a statná, měla hnědé vlasy a kulatou, příjemnou tvář. Oblékla si široce střižený kostýmek. „Zdravím,“ řekla a pohlédla z Luny na mě. „Verus, že?“

„Přesně tak,“ potvrdil jsem. A vy jste dohlížitelka Calderová.

„Dohlížitelka Calderová. Ráda vás poznávám.“ Calderová přistoupila blíž, aby mi potřásla rukou. „Můžeme si promluvit?“

Dohlížitelé jsou vykonavateli práva Rady světla, tak trochu vojáci, policie a interní oddělení v jednom. Většina mágů se k nim staví obezřetně a z dobrého důvodu: když s vámi chce mluvit dohlížitel, obvykle jde o špatné zprávy. „Záleží na tom, o čem.“

„Nejde mi o vás,“ ujistila mě Calderová. „Jen bych vám ráda položila několik otázek o jisté věci, na které pracuju.“

Zaváhal jsem. Vůbec se mi nechtělo se s dohlížitelkou bavit, kdybych ale Calderovou odmítl, asi by se prostě vrátila. „Tak jo,“ souhlasil jsem neochotně. „Ale ne tady.“ Mágy ve svém obchodě pořád moc rád nevidím a fakticky jsem nechtěl, aby nějaký zákazník nakoukl dovnitř oknem a spatřil nás.

„V pořádku,“ souhlasila Calderová. „Něco vám povím, za rohem je fakt milá hospůdka. Zvu vás na pivo.“

„Ach…“ Tak jo, tohle nebyl standardní postup dohlížitelů, aspoň pokud jsem věděl. „To by asi šlo. Jenom zavřu a sejdeme se venku.“

Definice „za rohem“ byla ze strany Calderové dost optimistická, trvalo nám totiž dvacet minut, než jsme si proklestili cestu rušnými camdenskými ulicemi. Luna se mnou držela krok, zůstávala ale kousek za mnou, abych byl z dosahu jejího prokletí; Calderová ji přímo nepozvala, já jí ale dal znamení, ať jde s námi, a Calderová kromě jediného pohledu nijak neprotestovala. Neustále jsem se rozhlížel a pátral po nebezpečí: ne že by se Calderová chovala podezřele, moje předchozí zkušenosti s dohlížiteli však nebyly právě pozitivní. Nic jsem ovšem nevycítil: jestli jsem byl v nebezpečí, nebylo akutní.

Hospoda, kterou Calderová vybrala, vypadala jako ze středověku; byla to stará, pokřivená budova s nerovnými podlahami, nízkými stropy a spoustou nejrůznějších výklenků. Očividně nebyla postavená pro vysoké lidi, takže když jsem následoval Calderovou po schodech dolů do kamenného sklepa, musel jsem sklonit hlavu. „Fajn,“ řekla Calderová, když nás vzala kolem hostů do odděleného kouta. „Co si dáte?“

„Jenom kolu, prosím,“ požádala Luna.

„Fakt?“

„Nepiju.“

„Tak jo. Vy?“

„Co zrovna čepují,“ odvětil jsem.

Calderová sebou trhla. „Tak jo, koukněte – objednám něco dobrého.“ Zamířila k baru.

„Opravdu je dohlížitelka?“ zeptala se Luna, jakmile Calderová odešla.

„Jo, je,“ ujistil jsem ji, zatímco jsem se rozhlížel po kresbách a fotkách na zašlých vybílených cihlových stěnách. Už jsem nahlédl do budoucnosti, ve které jsem se na to Calderové zeptal, a ona mi ukázala svůj odznak dohlížitelky s výrazným magickým obtiskem. „Je to ale poprvé, co mě nějaký dohlížitel pozval na jedno.“

„Tu máte,“ oznámila Calderová, když se vrátila i s pitím. Postavila ho před nás a se spokojeným výdechem se svezla na židli v koutě.

S pochybnostmi jsem si změřil korbel, který ke mně přistrčila. „Co je to?“

„Porter,“ odpověděla Calderová. „Zkuste ho.“

Ověřil jsem si, že se mě nesnaží otrávit ani nic takového, pak jsem usrkl. Obočí mi vystřelilo vzhůru. „Hm.“

„Chutná?“

„Má… zajímavou chuť.“ Znovu jsem se napil. Pivo mělo ovocnou příchuť se zvláštní koncovkou.

„Dobré, že jo?“ řekla Calderová. „Všiml jste si, že zpočátku chutná po rozinkách, ale pak po pražené kávě? Prodává ho jen několik místních hospod. Vaří ho jenom v Londýně a stáčejí do lahví – musí se opatrně nalévat, aby ječný sediment zůstal na dně.“

„Hm. Někdy sem na něj budu muset zase zajít.“

„Tak jo. Odvedla jsem dneska kus práce.“

Pobaveně jsem na Calderovou pohlédl. „Ne že bych pochyboval o vaší pivní odbornosti, nechtěla jste se mě ale na něco zeptat?“

„Správně.“ Calderová pohlédla na Lunu. „Nevadí vám, že bude u toho?“

„Luna je moje učednice,“ řekl jsem. „Můžete jí říct všechno, co chcete říct mně.“

Luna mi věnovala rychlý, vřelý pohled. „Dobrá,“ souhlasila Calderová a zadívala se zpříma na mě. „Jsem tu kvůli vašemu starému mistrovi, Richardu Drakhovi.“

Všechny svaly v mém těle se napjaly. Moje minulost s Richardem byla tou jedinou věcí, o které jsem s Lunou ani s kýmkoli jiným mluvit nechtěl. „Co se stalo?“

„Objevily se zvěsti,“ řekla Calderová a pozorně mě sledovala. „O jeho návratu.“

Myslí mi probleskly staré, napůl zasuté vzpomínky, které se nikdy nezahojí, strach, bezmoc a bolest. Silou vůle jsem je vytěsnil a udržel si klidný hlas. „Takové zvěsti budou vždycky.“

„Už je to deset let.“

„No a?“

„Takže se neobjevily jen tak odnikud, že ne?“ opáčila Calderová. „Lidi nahoře chtějí vědět, co se děje.“

„Protože nemají žádné nezvratné důkazy?“

„To nemůžu říct.“

Calderová měla docela dobrý pokerový výraz, já ale umím číst v lidech, věděl jsem tak, že odpověď na moji otázku zní ano. Rada neměla žádný důkaz o tom, že se Richard vrátil – šlo o výstřel do prázdna. Ze svalů se mi uvolnila trocha napětí. Luna nás sledovala přes kolu a oči měla plné zvědavosti „Doufáte, že bych mohl něco vědět,“ uhádl jsem. „Protože jsem býval Richardovým učedníkem. Je to tak?“

„Víceméně.“

„Neviděl jsem ho víc než deset let.“ Zadíval jsem se Calderové do očí. „Hádám, že jste si mě prověřila, než jste za mnou zašla.“

Výraz Calderové se nezměnil. „Slyšela jsem váš příběh.“

„Pak víte, proč jsem se stáhl,“ řekl jsem. „Nic jsem o něm neslyšel. Ani těsně po svém odchodu, ani v následujících letech. A víte co? Je mi to tak milejší.“

Calderová na mě chvíli upřeně hleděla. „V pořádku,“ řekla po odmlce. „Tak co jeho Vyvolená? Deleo. Ona něco ví?“

Odvrátil jsem se. „Já a Deleo nejsme zrovna kamarádi.“

„Minulý rok jste s ní byl ve styku, ne?“

„Krátce.“

„Zjistil jste něco?“

„Jo.“ Otočil jsem se zpátky ke Calderové. „Zjistil jsem, že Deleo je totální cvok. Jestli si s ní chcete promluvit, do toho, já ale nechci být nikde poblíž.“

Calderová udělala uklidňující gesto. „Fajn. Podívejte, neexistuje moc lidí, kterých bychom se mohli zeptat, že ne? Temní mágové s dohlížiteli spolupracovat nebudou.“

„Ti nespolupracují s nikým. A já jsem odpadlík, pamatujete? Myslíte si, že mi budou věřit?“ Zakroutil jsem hlavou. „Co čekáte, že odhalíte?“

„Dobrá,“ řekla Calderová. „Věci se mají takhle. Já tu nebyla, když byl Richard ještě aktivní, podle toho, co jsem slyšela, ale děsil spoustu lidí. Někteří si mysleli, že měl nějaký plán, že pracoval s temnými mágy na něčem velkém, já nevím. A pak najednou, zrovna když byl na vrcholu, jednoduše zmizel. Říkalo se, že někam odešel, už se ale znovu neukázal a ani jeho dva učedníci. Lidi, kterým byl ten případ přidělen, ho po několika letech uzavřeli s tím, že všichni tři jsou mrtví, a zapomněli na něj.“

„Jeho dvěma učedníky“ byli Tobruk a Shireen. Deleo a já jsme byli číslo tři a čtyři. „Kdyby Richarda znali, nic by jen tak nepředpokládali.“

„Tak kam si myslíte, že zmizel?“

Pokrčil jsem rameny.

„Myslela jsem, že věštci vědí všechno.“

„Richard zmizel v létě před deseti lety,“ řekl jsem. Najednou jsem si uvědomil, že uplynulo skoro přesně na den deset let. I tehdy byl srpen stejně jako teď. „V době, kdy zmizel… no, řekněme, že naše vztahy nebyly zrovna nejlepší.“

„Musíte mi dát něco, čeho bych se mohla chytit,“ naléhala Calderová. Předkláněla se, ruce měla sepnuté a působila upřímně a přesvědčivě. „No tak. Vážně mi chcete tvrdit, že nevíte vůbec nic?“

„Netušíte, jaký Richard byl,“ řekl jsem tiše. Zadíval jsem se Calderové do očí a dovolil jsem, aby se v těch mých odrazilo něco z mých vzpomínek, aby viděla pravdu. „Ti mágové se ho obávali právem. Myslíte si, že mi prozradil své plány? Dva roky jsem žil v jeho sídle a mým největším odhalením na konci bylo, kolik toho o něm nevím. Viděla jste z něj vždycky jenom to, co chtěl.“

„Jste věštec, ne? Copak jste se nikdy nepodíval?“

„Tak to nefunguje,“ namítl jsem a zakroutil hlavou. „Je mi líto, Calderová. Nemám vám co říct. Nevím, co Richard plánoval. Pokud vím, nevěděl to nikdo.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vyvolený.

Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.

Table of Contents

1

2