OBSAH

PROLOG

ČÁST PRVNÍ

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3

KAPITOLA 4

KAPITOLA 5

KAPITOLA 6

ČÁST DRUHÁ

KAPITOLA 7

KAPITOLA 8

KAPITOLA 9

KAPITOLA 10

KAPITOLA 11

KAPITOLA 12

KAPITOLA 13

KAPITOLA 14

KAPITOLA 15

ČÁST TŘETÍ

KAPITOLA 16

KAPITOLA 17

KAPITOLA 18

KAPITOLA 19

KAPITOLA 20

KAPITOLA 21

KAPITOLA 22

KAPITOLA 23

KAPITOLA 24

EPILOG

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podoba se skutečnými osobami, ať žijícími, nebo ne, je čistě náhodná.

Kniha je chráněna autorským zákonem USA. Jakákoli reprodukce nebo neautorizované užití textu či kreseb je zakázáno bez písemného souhlasu Wizards of the Coast, Inc.

Loga FORGOTTEN REALMS a WIZARDS OF THE COAST jsou chráněnými obchodními známkami patřícími Wizards of the Coast, Inc.

Všechny postavy Wizards of the Coast, jména i výrazně jim podobná jména jsou obchodními známkami patřícími Wizards of the Coast, Inc.

Copyright © 2014 Wizards of the Coast, Inc.

Práva na české vydání vlastní FANTOM Print

Cover art Tyler Jacobson

Translation Kateřina Niklová

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována bez písemného souhlasu majitelů práv.

ISBN 978-80-7594-302-6 epub

ISBN 978-80-7594-303-3 mobi

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

PROLOG

„Viděls někdy něco takovýho?“ zeptal se král Konrád Těžká kovadlina vyslance z citadely Felbar. Stáli na vrcholu malé strážní věže na okraji údolí, kterému se říkalo Strážcovo, a hleděli na tmavé nebe. Podivně zataženou oblohou sotva prosvítalo slunce. Kypící, zuřivou černotou nad jejich hlavami vlastně pronikalo tak málo světla, že nikdo tady na severu už několik dní nespatřil prakticky žádný stín.

„Todle neviděl ještě nikdo, králi,“ odpověděl zarputilý starý válečník jménem Držka Potok. „Myslíme si ale, že to neni dobrý.“

„Sou za tim ty vorci,“ prohlásil král Konrád. „Vobouldovy šeredy. Sou to vorci, jinak se svět pomát a gnómové maj vousy tak dlouhý, že by polechtaly vobra na palcích u nohou.“

Držka Potok kývl. Právě proto ho sem král Emerus Válečná koruna koneckonců poslal, za tímto prazvláštním úkazem totiž určitě muselo být království Mnohošíp – nebo přisluhovači krále Oboulda podle trpaslíků ze Stříbrného pomezí přinejmenším znali jeho původce.

„Vozvali se ti z citadely Adbar?“ zeptal se král Konrád a myslel tím třetí z trpasličích komunit na Stříbrném pomezí. „Vidí to taky?“

„Jo, dvojčata to vidí a hledaj vodpovědi v Temných říších.“

„Myslíš, že to ty dva zvládnou, ať už de vo cokoli?“ zeptal se Konrád. V citadele Adbar teprve nedávno korunovali dva krále, Broma a Harnota, dvojčata starého krále Harbroma, který tam vládl skoro dvě stě let až do své nedávné – aspoň z trpasličího pohledu – smrti. Dvojčata měla dobrou výchovu, během desetiletí klidu však nezískala mnoho zkušeností na poli válečném ani politickém.

„Kdož ví?“ odvětil Držka Potok a vážně zavrtěl hlavou. Král Harbrom býval jeho drahý přítel a stejně tak byl přítelem všech ostatních v citadele Felbar, král Emerus Válečná koruna ho považoval skoro za bratra. Ztráta tak velkého vůdce, který sotva vychladl v zemi, by mohla přinést velké problémy, pokud by se tato událost, toto zatemnění, ukázalo být skutečně tak zlé, jak se zdálo.

Držka Potok konejšivě položil Konrádovi Těžké kovadlině ruku na rameno. „Byl ste snad připravenej vy?“ zeptal se. „Když král Banak vodešel a předal vám votěže Mitrilový síně, věděl ste všecko, co ste potřeboval?“

Konrád si odfrkl. „Furt to nevim,“ přiznal. „Královský povinnosti vypadaj zdálky jednoduše.“

„Z trůnu ale moc ne,“ řekl Držka Potok a Konrád kývl. „No, mladý králi Mitrilový síně, co víte teď?“

„Teď vim, že nic nevim,“ prohlásil král Konrád. „A todle nevědění může dostat mý hochy do maléru.“

„Takže vyšlem zvědy.“

„Jo, několik, a ty pudeš s nima, aby ses moh vrátit do Felbaru s tim, cos viděl na vlastní voči.“

Držka Potok návrh chvíli zvažoval, pak mladému králi Mitrilové síně zasalutoval. „Ste připravenej,“ prohlásil a znovu poplácal Konráda po rameni. „Musíme doufat, že Harbromový dvojčata se učej stejně rychle.“

„Pcha, sou dva,“ opáčil Konrád. „Musej.“

Znovu se zadíval na nebe, na vířící oblaka kouře nebo něčeho podobně odporného, která zeslabovala denní světlo v něco míň než měsíční svit a hvězdy zakrývala úplně.

„Musej,“ zopakoval spíše sám sobě než svému hostovi.

„Jsem kněz Grúmše Jednookého,“ protestoval vysoký ork.

„Ano, a já doufal, že tvoje postavení vyžaduje aspoň kapku inteligence,“ opáčil Tiago Baenre s pohrdavým odfrknutím a poodešel stranou.

„Přišli jsme vám nabídnout skvělou příležitost,“ odsekl Tos’un Armgo. „Grúmše by to snad nepotěšilo?“

„Grúmš…“ začal ork, ale Tos’un ho uťal.

„Nechtěl by si snad bůh orků zaplavat v krvi lidí, elfů a trpaslíků?“

Vysoký ork se křivě usmál a změřil si Tos’una od hlavy k patě. „Uryuga tě zná,“ řekl šaman a Tiago si opět odfrkl nad typicky orckým zvykem mluvit ve třetí osobě.

„Vykládáš tu o elfech,“ pokračoval Uryuga. „Ty je znáš. Žiješ s nimi!“

„Žil jsem s nimi,“ opravil ho Tos’un. „Vyhnala mě stejná žena, která u posvátné jeskyně pozabíjela tolik z vás.“

„Můj lid tvrdí něco jiného.“

Tos’un začal odpovídat, pak si ale jen povzdychl. Vysvětlení jeho tehdejších činů, se svojí ženou Sinnafein po boku, by mu nyní rozhodně neprospělo. Přenechal ji sice napospas orkům, kteří jim byli v patách, aby dostihl Doum’wielle a odešel s ní do Temných říší. Avšak orci, kteří střet přežili, budou určitě vědět, že před Sinnafein neutíkal, nýbrž s ní cestoval.

Uryuga se zachechtal a chystal se pokračovat, ale tentokrát mu do řeči skočil Tiago. „Dost,“ obořil se na něj syn rodu Baenre. „Podívej se nad sebe, hlupáku. Vidíš to? Zatemnili jsme samotné slunce. Chápeš, jaká moc do těchto zemí přišla? Pokud ty nebo tvůj tvrdohlavý král Obould odmítnete uposlechnout naši výzvu, prostě vás oba nahradíme a najdeme si jiného krále – a jiného kněze – který to udělá.“

Orcký kněz se narovnal a vztyčil se nad Tiagem, ale jestli to drowa nějak zastrašilo, rozhodně to na sobě nedal znát.

„Ravele!“ zavolal Tiago, otočil se do strany a obrátil tím směrem i Uryugův pohled. Ten spatřil, jak se k nim někdo blíží – další Uryuga.

„Co to má být?“ obořil se na ně ork.

„Opravdu si myslíš, že tě potřebujeme?“ vysmál se mu Tiago. „Opravdu se máš za tak důležitého, že věříš, že náš plán na dobytí Stříbrného pomezí závisí na vůli obyčejného orckého kněze?“

„Vrchního šamana,“ opravil ho Uryuga.

„Mrtvého šamana,“ opravil naopak jeho Tiago. Jeho nádherný meč připomínající úlomek hvězdného nebe vylétl z pochvy a jeho hrot se v okamžení ocitl na Uryugově hrdle.

„Sloužím Grúmšovi!“

„Chceš se s ním setkat? Hned teď?“ Tiago pohnul zápěstím a na Uryugově krku se objevila kapka krve.

„Odpověz,“ vybídl ho podlý drow. „Než to ale uděláš, měj na paměti, že propásneš nádherný pohled na to, jak moře orků zaplavuje kopce a údolí a velká města Luruaru. Pomysli na masakr tisíců trpaslíků, a to bez jediného máchnutí Uryugova těžkého kladiva. Protože přesně toho dosáhneme, ať už budeš žít, nebo zemřeš. Nezáleží na tom.“

„Pokud na tom nezáleží, tak proč ještě žiju?“

„Protože bychom byli raději, kdyby se Grúmšovi kněží války zúčastnili. Pavoučí královna není nepřítelkyní velkého a slovutného Jednookého a uvítá jeho podíl na tomto slavném vítězství. Už mě ale začínáš unavovat. Přidáš se k nám, nebo dáš přednost smrti?“

Po takovém výkladu, a navíc s mečem na krku, Uryuga mírně, ale zato odhodlaně kývl.

„Když já nevím,“ řekl Tiago přesto a ohlédl se přes rameno po iluzi Uryuga, kterou na sebe vzal Ravel. „Myslím, že jsi příliš škaredý, než aby ses toho úkolu ujal.“ Zatímco mluvil, bodl mečem vpřed, jen kousíček, ostrá čepel však snadno rozřízla orkovi kůži.

„Zkus ten meč chytit rukou,“ ponoukl Tiago, když se otočil zpátky k šamanovi. „Líbilo by se mi sledovat, jak tvé uříznuté prsty padají na zem.“

Ravel se rozesmál a Tos’un znepokojeně přešlápl.

Tiago meč odklonil, vzápětí ale vyrazil vpřed, chytil orka za límec a strhl ho k sobě dolů. „Nabízíme vám všechno, po čem jste kdy toužili,“ zavrčel do Uryugova ošklivého obličeje. „Svahy hor budou skropeny krví vašich nepřátel a váš lid obsadí trpasličí síně. Velká města Luruaru se budou krčit a třást před duněním orckých kroků. A ty se opovažuješ váhat? Měl bys padnout na kolena a vděčně se nám klanět.“

„Mluvíš, jako by válka, po které tak prahneš, už byla vyhraná.“

„Pochybuješ snad o nás?“

„Byli to drowové, kdo přiměl prvního krále Oboulda k pochodu na Mitrilovou síň,“ připomněl Uryuga. „Malá banda s velkými sliby.“

Tos’un opět neklidně přešlápl. Byl součástí toho kvarteta potížistů, Uryugovi však bylo sotva třicet zim, takže to samozřejmě vědět nemohl.

„Grúmš z té války neměl radost?“ zeptal se Tiago skepticky. „Opravdu? Vašemu bohovi se nelíbilo, že si váš lid vydobyl království na Stříbrném pomezí?“

„Království, které teď máme pevně v rukách. Pokud ale při tažení selžeme, přijdeme o něj.“

„Takže jsi zbabělec.“

„Uryuga není zbabělec,“ zavrčel ork.

„Tak se do toho dejme.“

„Království je sedm, my jsme sami,“ upozornil Uryuga.

„Nebudete sami,“ slíbil Tiago a ukázal přes Uryugovo rameno. Ork se pomalu obrátil, ještě předtím ale vrhl na nebezpečného drowa poslední podezřívavý pohled. Jakmile se však otočil, viditelně mu zeslábla kolena. V dálce za kopcem, kolem větrem ošlehaného útesu, totiž kroužila dvojice bestií, z nichž se tajil dech.

Jednalo se o dva bílé draky s ledovými obry na hřbetě.

Vidět byli jen po dobu několika úderů srdce, pak vlétli do údolí mezi dvěma vzdálenými horskými štíty a zmizeli.

Uryuga se otočil zpátky a spadla mu čelist.

„Nebudete sami,“ zopakoval Tiago. „Tentokrát tu nejde o malou skupinu temných elfů, která se snaží dělat potíže. Jsem Tiago Baenre, šlechtický syn prvního rodu Menzoberranzanu a bojový mistr rodu Do’Urden. Svou mocí jsme ukradli denní světlo, abychom se mohli dát na pochod, a rozprostřeli jsme svá chapadla, abychom naverbovali ty, kdo lační po boji. Draci jsou vždy hladoví a ledoví obři z Bílozáře dychtí dokončit to, co madam Gerti před sto lety začala.“

Uryuga zavrtěl hlavou. O událostech minulého století toho asi moc nevěděl, na tom ale nezáleželo. Nebyl tak hloupý, aby nepochopil, co to znamená: ve válce jim pomohou obři a zjevně i pár draků.

Draci!

„Jdi za králem Obouldem,“ poručil Tiago. „Pověz mu, že nastal čas vzdát hold Grúmšovi Jednookému.“

Uryuga ještě několik úderů srdce váhal, pak ale kývl a vydal se pryč.

„Přesvědčivá iluze,“ poblahopřál Tiago Ravelovi, když trojice drowů osaměla.

Ravel přijal zpátky svoji drowskou podobu a kývl.

„Myslel jsem ty draky,“ vysvětlil Tiago. „A navíc s ledovými obry v sedle. Dobrá práce.“

„Jestli chceme dobýt Luruar, musí to být víc než iluze,“ ozval se Tos’un. „Nemluvíme tu o žádném nedůležitém nepříteli, ale o třech trpasličích citadelách, lesu plném elfů a třech mocných lidských městech.“

„Má sestra neselže a arcimág Gromph taky ne,“ ujistil ho Ravel se silným opovržením v hlase.

„Žil jsi až příliš dlouho na povrchu, synu Armgů,“ odpověděl Tiago Tos’unovi nedbale. „Zapomínáš, jak mocný Menzoberranzan je a kam až dosáhne.“

Tos’un kývl a nechal to být. Věděl však, že v jednom se Tiago mýlí. Tos’un nezapomněl nic, ani z války mezi Mnohošípem a Mitrilovou síní, ani z předchozí války, kdy legendární a téměř božské matroně matce Yvonnel Baenre, prababičce toho pyšného kohouta, rozpoltil hlavu trpasličí král Mitrilové síně.

Saribel pohlédla nervózně na Grompha Baenre. Kněžka se v obklopení trojice oblud s modrou kůží cítila nesmírně malá.

Arcimág však rozhodně vystrašeně nepůsobil a Saribel z toho čerpala aspoň trochu sebejistoty – dokud si nepřipomněla, že Gromph není její přítel. Možná byl její spojenec, nikdy však tomu starému drowovi nebude důvěřovat natolik, aby o něm smýšlela jako o někom, na koho se může spolehnout.

Kněžka si přitáhla kožešinový plášť víc k tělu. Kolem fičel horský vichr a ji z něj mrazilo i navzdory magickým ochranám proti chladu, které použila.

Opět pohlédla na Grompha.

Zdálo se, že si vichru ani chladu nevšímá. Kráčel uvolněně – pomyslela si, že takový je vždy; působil nanejvýš sebejistě, nikdy neváhal a ani o sobě nepochyboval.

Nenáviděla ho.

„Pamatujete si jejich jména?“ zeptal se Gromph nečekaně a vytrhl Saribel z úvah.

Věděla, že to udělal úmyslně, jako by četl všechny její myšlenky.

„No?“ dodal Gromph netrpělivě, zatímco se rozčilená kněžka snažila vzpamatovat.

Arcimág se posměšně zachechtal a zavrtěl hlavou.

„Jsou to Thrymovi bratři, tak to máme říct jarlu Fimmelu Orelsonovi,“ vyhrkla Saribel.

„Tři z deseti bratrů boha ledových obrů,“ pravil Gromph.

„Ano.“

„Pamatujete si jejich jména?“

„Záleží na tom?“

Gromph se prudce zastavil, otočil se a upřeně se na Saribel zadíval. „Už celé desetidny se snažím pochopit, proč se matrona matka Baenre rozhodla posvětit to, že si vás Tiago vybral za ženu, a přijmout vás do našeho rodu. Pokusil jsem se vysvětlit si to tak, že se snaží posílit naše pouta s novým městem Q’Xorlarrin a připomenout matroně matce Zeerith, že její svět existuje jen proto, že to rod Baenre trpí.“ Odmlčel se, znovu se na ni zadíval a kývl, jako by to mělo stačit, pak ale dodal: „Skutečně, mladá kněžko, ani tato příjemná skutečnost ale zdánlivě nestojí za to, že musíme snášet vaši hloupost.“

Saribel těžce polkla a snažila se, aby se jí neroztřásl ret, dobře si totiž uvědomovala, že ji Gromph může jedinou myšlenkou kdykoli zničit.

„Beorjan, Rugmark a Rolloki,“ odříkala.

„Který je Beorjan?“ zeptal se Gromph a Saribel opět cítila, jak v ní sílí strach. Obři byli všichni stejně velcí, měřili dobrých dvacet stop, a byli i stejně působivě mohutní a svalnatí. Všichni měli stejně dlouhé blond vlasy, byli oblečeni do podobných kožešin stejného střihu a všichni byli vyzbrojení gigantickými sekyrami se dvěma ostřími.

„No?“ pobídl ji Gromph netrpělivě.

„Nerozeznám je od sebe,“ vyhrkla Saribel rozčileně. Byla si jistá, že její přiznání bude tím posledním, co kdy řekne.

Gromph na ni skutečně po dlouhý úder srdce výhrůžně civěl, dokud jeden z obrů nevybuchl smíchy.

„To ani já ne,“ přiznal Gromph. „A já je stvořil.“ I on se rozesmál – což bylo něco, co Saribel dříve považovala za nemožné. Poplácal ji po rameni a znovu vykročil.

„Já jsem Rugmark, čtvrtý Thrymův bratr,“ odrecitoval první v řadě.

„Já jsem Beorjan, sedmý Thrymův bratr,“ řekl ten za dvěma temnými elfy.

„Já jsem Rolloki, nejstarší Thrymův bratr,“ dodal ten vedle Beorjana.

Skutečně tomu věřili. Samozřejmě to nebyla pravda. Byli to prostě tři obři, které Gromph na žádost matrony matky Baenre přesvědčil, aby se přidali k jejich věci. Stačilo několik kouzel růstu a trvalosti, několik sezení s illithidem Methilem, jenž trojici vnukl novou identitu, které ta tupá stvoření nemohla než uvěřit, a výsledkem byli živí, hýbající se dvojníci tří z deseti slavných bratrů boha ledových obrů, Thryma.

A tři nesmírně mocné nástroje, které mohla matrona matka Baenre využít.

„Támhle je vchod do Bílozáře, pevnosti ledových obrů,“ řekl arcimág a ukázal nahoru po stezce. „Za zatáčkou přímo před námi. Udělejte svým příchodem dojem a dobře sehrajte svoji roli.“

„Jsi v téhle hře mnohem lepší než já,“ namítla Saribel. „Víš jistě, že se nepřidáš…“

„Drahá Tiagova ženo, berte to jako zkoušku své ceny pro rod Baenre,“ přerušil ji Gromph. Přikročil až k ní. „Pochopte, můžu snadno napravit škody, které byste mohla svojí hloupostí během následujících jednání napáchat, nebo můžu jarla Fimmela prostě zničit, pokud se vám nepodaří ho přesvědčit, a nahradit ho někým, kdo bude lépe vyhovovat mým potřebám. O výsledek se proto nebojím.

Vy byste se ale měla bát o sebe,“ dodal Gromph, zrovna když už se Saribel chtěla uvolnit. „Pokud mě v této věci zklamete, inu, předpokládám, že existuje spousta kněžek, které by s radostí přijaly Tiaga Baenre za muže, a spousta rodů, které jsou pro mě důležitější než Xorlarrin, a to navzdory vaší směšně mylné představě, že vládnete nezávislému městu.“

Obři okolo se začali chechtat a jeden si plácl masivní sekyrou do dlaně.

„Bylo by pro vás skutečně nešťastné, kdybyste mě v tomto zklamala, drahá Saribel,“ dodal Gromph, potom luskl prsty a zmizel, jako by se prostě rozplynul.

Saribel Xorlarrin se zhluboka nadechla a připomněla si, že je nejvyšší kněžkou Lolth a šlechtickou dcerou mocného drowského rodu – vlastně princeznou města. Tohle byli jenom ledoví obři, obrovští a silní, ale tupí a bez magie.

Měla nachystané kouzlo, které ji mohlo v případě selhání téměř ihned přenést zpátky do jeskyně, kde si drowové vybudovali základnu. S ohledem na Gromphovo varování jí to ale už nepřipadalo jako chytrý únik.

„Dost,“ zašeptala si pro sebe, pak pokynula třem obrovitým společníkům a odhodlaně řekla: „Jdeme.“

„Je to nepříjemné,“ postěžovala si matrona matka Quenthel Baenre, jak kráčela po Gromphově boku horským průsmykem vysoko v Páteři světa.

„Ta zima?“

„To světlo,“ opravila ho. „Rozloha tohoto světa beze stropu.“

„Nacházíme se na okraji Tsabrakova kouzla,“ vysvětlil Gromph. „Uprostřed Stříbrného pomezí je větší tma.“

„Je to odporné místo,“ prohlásila matrona matka Baenre. „Stýská se mi po domově.“

Gromph kývl a skutečně nemohl nesouhlasit. Vedl je co nejrychleji k místu schůzky, které leželo přímo před nimi, hned za další zatáčkou, na vysoké, zasněžené plošině. Když dvojice vyšla zpoza zatáčky, opřel se do nich vichr a pichlavý, svištící sníh. Podmínky byly tak nehostinné a ostrý vichr hnal sníh tak prudce, že vládla skoro bílá tma. Dvojice tak ušla ještě několik dalších kroků, než konečně spatřila své protějšky, třebaže byli vskutku obrovští.

Obrovští a bílí.

Byli to draci.

Slabší povahy, než jakými byli matrona matka a arcimág Menzoberranzanu, by v tu chvíli padly na kolena nebo se daly v hrůze na útěk.

„Není dnes krásně, kouzelníku?“ zeptal se větší z dvojice, Arauthator, Starý bílý smrťák, jeden z nejvýznačnějších bílých draků ve Faerûnu.

„Oni si to myslet nebudou, otče,“ ozval se druhý, mladší drak, který měl sotva poloviční velikost. „Jsou maličcí a vítr je příliš studený…“

„Ticho!“ obořil se na něj Starý bílý smrťák a jeho hlas otřásl okolními horami.

Samozřejmě se dalo jen těžko určit, jestli bílý drak zbledl, Gromphovi i matroně matce se však zdálo, že se mladý drak jménem Aurbangras pod tíhou toho panovačného tónu přinejmenším přikrčil.

„Je krásný den, po kterém přijde nádherný úsvit,“ řekla Quenthel. „Chápete, proč jste tady?“

„Chystáte se vyvolat válku,“ odpověděl Arauthator prostě. „A chcete, abych se do ní zapojil.“

„Nabízím ti příležitost dosáhnout slávy pro svoji královnu,“ pravila Quenthel.

Drak naklonil obrovskou rohatou hlavu na stranu a zvědavě se na ni zadíval.

„Očekávám spoustu plenění, Starý bílý smrťáku,“ pokračovala matrona matka, která se nedala odradit. „Tolik kořisti, kolik jen uneseš, a víc. O to ti jde, ne?“

„Co víš, chytrá kněžko?“ zeptal se starý drak.

„Jsem Lolthiným hlasem ve Faerûnu,“ odvětila se stejnou vahou. „Co bych měla vědět?“

Drak zavrčel a vyfoukl mezi rozeklanými zuby mlhu a ledové krystaly.

„Víme, že chromatičtí draci obdrželi zprávu,“ vložil se do hovoru Gromph, „aby shromáždili své poklady, zlato, šperky a drahé kamení.“ Odmlčel se, mazaně se na draka zadíval, pak tajemně dodal: „Hromadu dost velkou na to, aby dosáhla až do Devítipeklí.“

Arauthator se po jeho slovech zvedl na zadní a jeho pohled působil stejně ledově jako jeho nejmrazivější dech.

„Tvá královna není jediná, kdo se snaží něco získat,“ pravila matrona matka. „Pavoučí královna mi ve své moudrosti ukázala, že naše cíle se tady, na Stříbrném pomezí, prolínají. Oběma se nám otevírá příležitost a já za tebou přicházím v dobré víře. Propůjč nám svoji moc a my se s tebou podělíme o svoji kořist. Pro tvoji královnu a pro tu mou.“

Drak vydal zvláštní zvuk, jako by hora dostala škytavku, a dvěma drowům chvíli trvalo, než si uvědomili, že se Arauthator směje.

„Mnohokrát poletím do své sluje na jihu,“ namítl drak. „A pokaždé se vrátím obtěžkán poklady.“

„Zasloužíš si to,“ souhlasila matrona matka a uklonila se.

Gromph se moudře rovněž uklonil, nepřestal přitom ale sledovat Quenthel. Ujistila ho, že draky snadno získají na svoji stranu kvůli něčemu, co se dělo v nižších sférách. Tamní události budily u chromatických draků Torilu velký zájem a byly pro ně důležité.

Očividně měla pravdu a navíc v tak zlomové věci, což Gromphovi jen znovu připomnělo, že pomohl přetvořit Quenthel v mocnou bytost. Ještě před nedávnem plánoval její smrt, teď by se však neodvážil na něco takového ani pomyslet.

„Ten,“ řekl Ravel Tiagovi a ukázal ve věšteckém zrcadle na statného orckého válečníka, který sebevědomě kráčel táborem.

„Působivý,“ zamumlal Tiago. „Můj první útok by možná přežil, po druhém bodnutí by ale bylo po něm.“

Ravel na zpupného drowského válečníka úkosem pohlédl a dokonce trochu potřásl hlavou. „Pokud se všechno odehraje tak, jak předpokládáme, stane se z něj – jmenuje se Hartusk – náš nejlepší přítel.“

„Ve své malé mysli.“

„Na ničem jiném nezáleží,“ namítl Ravel. „Hartusk je tradicionalista, krvelačný vojevůdce, který žízní po bitvě. Uryuga mi šeptem sdělil, že Hartusk vedl několik nájezdů na lidi, trpaslíky a elfy v oblasti. Samozřejmě tajně, poněvadž tenhle král Obould,“ ukázal na další postavu na scéně, na orka, který seděl uprostřed dlouhého hodovního stolu a byl ověšený šperky a oděný do purpurového pláště a na hlavě mu seděla nevkusná koruna z tepaného zlata zdobená polodrahokamy, „podobné jednání netoleruje.“

„Uryuga tvrdil, že s tím rádoby králem budou potíže,“ řekl Tiago. „Nabízíme mu mocné spojenectví a velká tažení, ale on jenom vrtí svojí ošklivou hlavou.“

„‚Rádoby‘ král?“

„Orcký král, který se bojí bitvy?“ Tiago si pohrdavě odfrkl.

„Víc ho zajímá odkaz jeho jmenovce a vize prvního Oboulda Mnohošípa,“ vysvětlil Ravel. „Obould touží po moci míru víc než po slávě bitvy.“

„To ti orci tedy pěkně dopadli,“ posteskl si Tiago.

„Změna myšlení,“ zavtipkoval Ravel také. Drowský kouzelník se zákeřně usmál, když k Obouldovi přistoupila další postava. Jakmile se přiblížila, jejich podoba se nedala popřít. „Lorgru, nejstarší syn a Obouldův nástupce,“ řekl.

„Belween, druhý Berellipin bastard,“ opravil ho Tiago, neboť věděl o léčce i o tom, že skutečný Lorgru mírumilovně spí na loži z mechu u orckých doků na řece Surbrin poté, co vyslechl tichý, neodolatelný šepot drowského jedu.

Ravel se zasmál.

V orckém táboře se Obouldův falešný syn přiblížil ke svému údajnému otci s talířem a pitím, které náležitě vyzkoušeli dvorní ochutnávači – to opatření se za poslední desetiden stalo nezbytným, od chvíle, co nebe potemnělo a ze všech stran se začaly ozývat zvěsti o válce a volání po ní.

Falešný Lorgru náležitě zasalutoval a odešel, zatímco král Obould se pustil do jídla a každé sousto přitom splachoval mizerným vínem.

„Král Obould do rána zemře,“ prohlásil Ravel sebevědomě. „A protože jeho nástupce bude obviněn z jeho vraždy, znovu se rozpoutají boje o následnictví mezi jeho mnoha syny.“

„A nikdo z nich nezvítězí,“ řekl Tiago.

„Nikdo z nich patrně nepřežije,“ souhlasil Ravel a jeho úsměv naznačoval, že udělá, co bude v jeho silách, aby to zařídil. „Na trůn vznese nárok Hartusk a kdo mezi orky se odváží vzepřít mocnému vojevůdci, který se těší podpoře menzoberranzanských drowů a legie ledových obrů z Bílozáře?“

Tiago kývl. Všechno to bylo tak snadné. Saribel nezklamala. Jarl Fimmel Orelson poslal zprávu ostatním klanům obrů v Páteři světa a přesvědčil je, aby se k věci připojili. Dychtili po bitvě. Pouhá existence rozlehlého království Mnohošíp klany ledových obrů v podstatě odřízla od jejich tradičních nájezdů na dobrý lid Stříbrného pomezí a orci neměli dost na to, aby se obrům vyplatilo plenit jejich země nebo jim třeba jen krást dobytek!

„Je lepší, že král Obould s Uryugovou žádostí nesouhlasil,“ prohlásil Ravel a vytrhl tak Tiaga z úvah. Bojový mistr pohlédl na přítele kouzelníka a pobídl ho, aby pokračoval.

„Obould by byl jako velitel vždycky příliš nerozhodný,“ vysvětlil Ravel. „Kdykoli by nějaké město nebo citadela nabídly mír, pravděpodobně by ho přijal jako vhodný brk do své čelenky. Vždy by ho zajímal víc jeho předek a vidina Mnohošípu žijícího v míru než cokoli jiného. Ale Hartusk? Ne. Chce okusit krev, nic míň.“

„Království se ale může rozdělit,“ varoval Tiago.

Ravel zavrtěl hlavou. „Víc orků straní Hartuskovi,“ pravil. „Ty bestie už unavily imaginární čáry definující jejich hranice. Hlavně mimo pevnost Temný šíp, kde si král Obould drží ty, kteří jsou nejvíce věrni jemu a jeho věci, si orci šeptají o tom, že si Obouldova rodina žije v přepychu díky dohodě, kterou uzavřela s trpaslíky a ostatními královstvími. Mezi chátrou sílí vzdor a navíc… touží po bitvě, po vítězství a po krvi. Hartuskovo volání do zbraně bude mnohým znít jako poselství samotného Grúmše.“

„Pak na Oboulda rychle zapomenou,“ souhlasil Tiago. „Odhodí ho na smetiště dějin a nebudou o něm mluvit jinak než s opovržením.“

„Stovky tisíc orků se dají na pochod s legiemi obrů za zády,“ řekl Ravel a jeho rudé oči se ve světle pochodní rozzářily.

„A my vytáhneme ze všech děr v Temných říších gobliny, gobry a zlobry, kteří posílí jejich linie,“ dodal Tiago, neboť se nechal strhnout vzrušením.

„A ještě temnější věci,“ přisadil si Ravel a Tiago se zasmál.

Poslali je rozpoutat válku.

A v tom byli drowové mimořádně dobří.

ČÁST PRVNÍ

POD TEMNÝM NEBEM

O kolik snazší je má cesta, když vím, že je spravedlivá, že můj vytyčený směr je správný. Jdu po ní bez pochyb a bez váhání, toužím se dostat ke svému zamýšlenému cíli a vím, že až tam dorazím, zanechám cestu za sebou lepší, než byla předtím.

Tak jsem to cítil, když jsem se vydal zpátky do Gauntlgrymu zachránit ztraceného přítele. A tak tomu bylo, i když jsem to temné místo opouštěl a mířil do Vytrvalého Přístavu, abych vrátil zachráněné zajatce do jejich domovů a na jejich místo.

A stejné je to i teď, jak mířím do Dlouhého Sedla, kde bude Tibldorf Pwent zbaven svého prokletí. Jdu bez váhání.

Ale co pak, až se vydáme do Mitrilové síně, do Mnohošípu… rozpoutat válku?

Až tíha temnoty, jež leží před námi, odplaví vzrušení z dobrodružství se starými přáteli, zpomalím krok? A co když nebudu moct souhlasit s Cattiiným názorem, že orci jsou nenapravitelní, nebo s Bruenorovým prohlášením, že válka už začala ve formě orckých nájezdů? Co bude tento nesoulad znamenat pro přátelství a jednotu Společníků síně?

Nebudu zabíjet z rozkazu někoho jiného, ani přítele. Ne, abych tasil, musím být v hloubi srdce a duše přesvědčen o tom, že bojuji za spravedlnost nebo v obraně, za věc, za kterou stojí za to bojovat, zemřít a hlavně zabíjet.

To je ze všeho nejdůležitější pro to, kým jsem a jak jsem se rozhodl žít svůj život. Nestačí, aby Bruenor vyhlásil orkům z Mnohošípu válku a začal s jejich stíháním. Nejsem žoldák, který bojuje výměnou za peníze nebo za přátelství. Musí v tom být něco víc.

Musím souhlasit s rozhodnutím jít do války.

Předpokládám, že si cestu do Mitrilové síně užiji. Budu obklopen svými nejdražšími přáteli a společně se znovu vydáme na cesty. Můj krok však bude patrně napjatější, možná o něco těžší, jak na mě bude doléhat váhavost vyvolaná svědomím.

Nebo možná ne svědomím, ale zmatkem, protože nejsem ani přesvědčený, ani nepřesvědčený.

Prostě nemám jistotu. Neboť třebaže Cattiina slova pocházejí od samotné Mielikki, jak říká a já jí věřím, hluboko v srdci je necítím – a to je pro mě nezbytné. Ano, dokonce důležitější než slova bohyně.

Někteří by mé váhání prohlásili za nejvyšší projev arogance, čisté pýchy, a možná by měli v jistém ohledu pravdu. Já to však neberu jako aroganci, nýbrž jako hlubokou osobní zodpovědnost. Mielikki jsem objevil proto, že její popis zdánlivě odpovídal tomu, co jsem nosil ve svých myšlenkách a v srdci. Zdálo se, že její zásady se překrývají s mými. Jinak by pro mě neznamenala víc než jiné bytosti v panteonu torilských ras.

Protože já nechci, aby mi bůh říkal, jak se mám chovat. Nechci, aby řídil mé kroky a skutky – ne. A ani nechci, aby mi boží pravidla určovala, co vím, že je správné, nebo zakazovala, co vím, že je špatné.

Poněvadž se nepotřebuji bát boží odplaty, abych šel cestou, která se shoduje s tím, co mám ve svém srdci. Popravdě považuji podobná ospravedlnění chování za povrchní a v konečném důsledku nebezpečná. Jsem myslící bytost, která se narodila se svědomím a s pochopením pro to, co je správné a co ne. Když sejdu z cesty, nejvíce uražená nebude nějaká neviděná, nadpozemská božská bytost, jejíž pravidla a morálka jsou nevyhnutelně předávány – a často subjektivně interpretovány – smrtelnými a chybujícími kněžími a kněžkami. Ne, nejvíce raněn přestupkem Drizzta Do’Urdena bude Drizzt Do’Urden.

Jinak to být nemůže. Když jsem ve společnosti Artemise Entreriho, Dahlie a ostatních propadl odstínům šedi, neslyšel jsem volání Mielikki. Nebyly to pokyny Mielikki, co mě nakonec přimělo se na svazích Kelvinovy mohyly od Dahlie odvrátit, ne pokud její pokyny nejsou stejné jako ty, které mám vtisknuté do srdce a do svého svědomí.

Což mě, pokud je to pravda, přivádí zpět k okamžiku, kdy jsem objevil Mielikki.

Nenašel jsem tehdy nadpřirozenou matku, která by držela drátky loutky jménem Drizzt.

Objevil jsem jméno pro to, co jsem považoval za správné. A proto trvám na tom, že bohyně je v mém srdci a já nemusím svůj směr hledat nikde jinde.

Anebo jsem možná jen arogantní.

Budiž.

Drizzt Do’Urden

KAPITOLA 1

LÉTO NESPOKOJENOSTI

„Co ti psi vyváděj teďka?“ zeptal se král Brom z citadely Adbar, když se zvědové vrátili s hlášením.

„Nic dobrýho, to je stejně jistý jako lesklá prdelka goblinského škvrněte,“ odvětil Harnot, jeho dvojče a druhý král Adbaru.

Dvojčata si vyměnila pohledy a ponuře kývla – bratři věděli, že toto je jejich první skutečná zkouška jakožto spoluvladařů. Sice už zažili diplomatické i vojenské střety – obchodní jednání s citadelou Felbar málem skončila rvačkou mezi Bromem a Parsonem Kůsou, hlavním vyjednavačem krále Emeruse; spor o území s elfy z Měsíčního lesa se vyostřil natolik, že museli zasáhnout páni Stříbroluní a Sundabaru; došlo dokonce i na několik bitek s problematickými odpadlíky z Mnohošípu, s nájezdníky, kteří si k sobě přibírali obry a jiné potvory – jenže pokud se zvědi ve svém odhadu nemýlili, pak královská dvojčata z citadely Adbar neměla ještě nikdy nic do činění s něčím podobně velkým.

„Řikáš stovka?“ zeptal se Brom Ragnerika Odrány, mladého trpaslíka, avšak už zkušeného zvěda.

„Moc stovek,“ opravil ho Ragnerik. „Zaplavujou údolí Horního Surbrinu vorckým smradem, mí králové. Už dotíraj na Měsíční les – z korun lítaj šípy a k temnýmu nebi stoupá kouř.“

Poslední slova zazněla síní děsivě, neboť důsledky trvale nočního nebe, které se klenulo nad Stříbrným pomezím, se daly jen těžko ignorovat.

„Určitě se daj do Mitrilový síně, to je jistý,“ pravil Brom.

„Musíme co nejrychlejc poslat zprávu Emerusovi a Konrádovi,“ souhlasil jeho bratr.

„Do Mitrilový síně je to daleko,“ lamentoval Brom a Harnot nemohl nesouhlasit. Tři trpasličí citadely Luruaru ležely zhruba v jedné linii. Felbar se nacházel na jihozápad od Adbaru a Mitrilová síň asi stejně daleko na jihozápad od Felbaru, cesta mezi nimi přitom z velké části vedla jižně od zalesněného srpku zvaného Třpytný les. Z jedné citadely do druhé to bylo víc než sto mil, přinejmenším deset dnů cesty – s ohledem na nerovný terén pravděpodobně dvakrát tolik. Tři citadely byly rovněž propojeny podzemními tunely v horní části Temných říší, ale i cesta tudy by byla dlouhá a obtížná.

„Musíme jít,“ prohlásil Harnot. „Nemůžem tu sedět, dyž naše lidi čeká boj – a mužem být jediní, kerý vo tom ví.“

„Ne, Konrád už vo tom ví taky, řek bych,“ pravil Brom. „U vrat na severu mu dřepí jeho vlastní armáda vorků. Vědí to.“

„Ale musíme vědět, co potřebuje,“ namítl Harnot a Brom kývl. „Vezmu legii tunelama do Felbaru, a esli bude potřeba, pudem dál do Mitrilový síně.“

„Temný říše,“ podotkl Brom ponuře. „Tam dole sme nebyli už celý roky, teda kromě podzemní cesty do Sundabaru. Radši si vem velkou legii.“

„A ty se vopevni tady v Adbaru,“ souhlasil Harnot a kývl.

„Jo, už je uděláno. Možná se taky pudu podivat ven a vodeženu vorky vod vokraje Třpytnýho lesa. Až se zas budem s elfama hádat vo území, připomenem jim, že sme jim pomohli.“

„Stovky,“ řekl Harnot zasmušile.

„Pcha, jenom vorci,“ opáčil Brom a mávl rukou. „Mohli bysme je stáhnout z kůže a udělat z ní měkký silnice z Adbaru do Felbaru a až do Mitrilový síně.“

Král Harnot se tomu srdečně zasmál, pak ale odhlédl od absurdity takového tvrzení a dovolil si tu silnici představit.

„Připraveni vyrazit!“ oznámila králi Konrádovi generálka Dagnabet, dcera a jmenovkyně Dagnabita, vnučka velkého generála Dagny. Stáli spolu na vysoké skále na sever od Mitrilové síně a shlíželi dolů do údolí Horního Surbrinu. Mocná řeka vypadala pod tmavým nebem a vysokými jehličnany Měsíčního lesa, který byl součástí dlouhého, tmavého Třpytného lesa na severovýchodě, matně a nevýrazně.

„Břichkuchači už sou celý nažhavený, až do něčeho praštěj, můj králi!“ zvolal Bungalov Bác, Konrádův osobní strážce a velitel slavných Břichkuchačů. Celá družina zajásala.

Jenže král Konrád nad voláním do zbraně jen vrtěl hlavou. Zadíval se na davy orků na poli hluboko pod nimi. Něco bylo špatně.

Zdánlivě znepřátelené orcké síly kolem sebe kroužily jako hejna včel a mísily se ve velkém černém houfu, takže se údolí zdálo být stejně tmavé jako nebe nad ním.

„No tak, můj králi,“ žadonil Bungalov Bác. „Ti blázni bojujou mezi sebou. Budem je kosit po stovkách.“

Přikročil ke Konrádovi, aby pokračoval, Dagnabet mu ale zastoupila cestu a donutila ho ustoupit.

„Co myslíte?“ zeptala se trpaslice.

„Co myslíš ty?“ zeptal se Konrád generálky, která se měla podle všeho brzy stát velitelkou posádky Mitrilové síně.

„Myslim, že už je to dlouho, co moje sekyra naposled sejmula vorka,“ odvětila s lišáckým úsměvem.

Konrád kývl, ani zdaleka však nesouhlasil s tím, co se mu generálka snažila naznačit. Nemohl se zbavit dojmu, že něco je jinak, než se zdá.

„Budem muset brzo vyrazit,“ ozval se znovu Bungalov Bác. „Do údolí je to daleko.“

Král Konrád pohlédl na Dagnabet, pak na Bungalova Báce. Jejich dychtivé výrazy v něm vyvolaly obavy, že jedná příliš opatrně. Selhával snad kvůli své bázlivosti jako král? Viděl, co chtěl vidět, aby se mohl vyhnout riziku?

Zavrčel nad vlastní slabostí a málem už vydal rozkaz k výpadu dolů do údolí – málem, pak se však donutil povel spolknout a zadíval se pozorněji do chaosu před sebou. A vzápětí pochopil a našel odpověď.

Bitva orka s orkem v údolí Horního Surbrinu totiž vůbec jako bitva nevypadala.

„Zpátky do síně,“ pronesl hlasem sotva silnějším než šepot, který skoro zanikl v jeho zalapání po dechu.

„Co?“ zeptal se Bungalov Bác.

„Můj králi?“ přidala se generálka Dagnabet.

„Vo co de?“ obořil se na něj Bungalov Bác.

„De vo to, že král čmuchá krysu,“ odpověděla Dagnabet.

„Ptal sem se, co si myslíš ty,“ řekl Konrád Dagnabet. „A teď se tě ptam znova.“ Ukázal dolů na vířící masu malinkatých orckých postav.

Dagnabet se přesunula na skalní římse před Konráda a upřeně se zadívala na melu mezi armádami bojujícími hluboko pod nimi.

„Nemaj žádnou disciplínu,“ řekla skoro ihned. „Je to prostě vobyčejnej dav.“

„Jo, vidim to samý,“ souhlasil Konrád.

Dagnabet se na mladého krále Mitrilové síně dlouze zadívala.

„No?“ uhodil na ně netrpělivý Bungalov Bác.

Na Dagnabetině tváři se objevil úsměv, možná trochu odevzdaný, ale také pochvalný. Uctivě na Konráda, na svého krále, kývla, pak jemu i Bungalovu Bácovi odpověděla: „Vorci z Mnohošípu bojujou lepšejc.“

„Co?“ zeptal se bojechtivec.

„Jo,“ souhlasil Konrád.

„Myslej si, že nás takhle vylákaj ven,“ vysvětlila Dagnabet.

„No, tak ať je po jejich!“ vykřikl Bungalov Bác a Břichkuchací družina zajásala na souhlas.

„Ne,“ pravil Konrád a zavrtěl hlavou. „Nelíbí se mi to.“ Obrátil se k Dagnabet. „Postav hlídky, ale vostatní pudou zpátky do síně, povidám.“

„Můj králi!“ zvolal Bungalov Bác pobouřeně.

Bác, který prahnul po bitvě, prskal a zlobil se, ale Konrád se mu neobtěžoval odpovědět. Věděl, že Břichkuchači jsou především hluboce loajální. Konrád zamířil k dlouhému schodišti, které ho zavede na nižší náhorní plošinu, přímo nad Strážcovým údolím, kde čekala jeho armáda, a mávl na Dagnabet a na ostatní, aby ho následovali. Odtamtud se tajnými dveřmi dostanou do tunelů, které je zavedou zpátky dolů do Mitrilové síně.

Sejít dolů po dvou tisících schodech trvalo velmi dlouho a varovné výkřiky ze severozápadu se dostaly k patě schodiště dřív než Konrádova skupina.

„Vorci! Vorci!“ slyšeli, když měli před sebou ještě stále spoustu schodů. „Stovky! Tisíce!“

Králi Konrádovi se začalo špatně dýchat. Nebyl ve své vůdcovské roli zocelený bojem a zažil jen málo bitev, v nichž by byl zodpovědný za někoho jiného než za sebe, uvědomil si však, že se právě jen taktak vyhnul osudné chybě – chybě, která by přivodila Mitrilové síni obrovské ztráty!

„Nemožný!“ vykřikla generálka Dagnabet. „Údolí je moc daleko!“

„Třetí vorcká armáda,“ vysvětlil Konrád. „Zavřela by nám cestu ven z týdle pasti, dybysme se pustili do tý falešný bitvy tam dole v údolí.“

„No, tak je to mrtvá třetí armáda,“ prohlásil Bungalov Bác a on a jeho muži vyrazili kolem Konráda dolů a strmé schody, třebaže nebyly vůbec bezpečné, brali po třech.

Konrád zůstal stát, chytil se zábradlí a rozpřáhl paže, aby zastavil ty, kdo byli stále za ním. Myšlenky mu vířily. V duchu si vybavil pěšiny vedoucí kolem hory do údolí Horního Surbrinu a odhadl čas potřebný na takový pochod – rázný a rychlý pochod, na který už se orci skoro jistě vydali, jak si uvědomil.

„Ne!“ zařval na všechny okolo sebe a hlavně na Bungalova Báce a jeho povykující družinu Břichkuchačů. „Řikám, zpátky do síně a zabarikádovat ty zatracený dveře!“

„Můj králi!“ ozval se předvídatelný výkřik zklamání od Báce a jeho krvelačných mužů.

„Vorci sou na cestě,“ řekl Konrád Dagnabet, která stála na schodišti nad ním. „Desítky tisíc.“

Trpaslice ponuře kývla. Viděl, že touží nesouhlasit, že si nic nepřeje víc než vyrazit a zabíjet orky. Jenže nemohla a on se na okamžik obával, že to neudělala jen proto, že se mu nedokázala vzepřít. Stejně jako její otec a dědeček před ní byla i Dagnabet hlavně a především věrný voják.

„Dybysme se mohli týdle bandy zbavit a stihnout to zpátky dovnitř, řekla bych, abysme bojovali,“ pravila, jako by mu četla myšlenky a chtěla ho zbavit obav. „Tadle skupina nás ale zdrží. Myslim, že přesně to je její úkol. S řevem vyrazí proti nám, střed ale pak couvne vzad, určitě. Znova a znova, budou se držet z dosahu. Jo, a my je budem honit a sekat do nich a, jo, určitě jich spoustu pošlem na smrt, vo tom není pochyb.“

„Jenže potom se na nás vrhnou ty další dvě armády a my se nedostanem do síně zpátky živí,“ dodal král Konrád a kývl.

Dagnabet ho poplácala po rameni. „Rozhod ste správně, můj králi, už podruhý,“ řekla.

Ze severozápadu k nim dolehly další výkřiky varující před blížícími se orky.

„Eště nejsme doma,“ varoval Konrád a tryskem se rozběhl dolů ze schodů. Když se přiblížili k patě schodiště a zbývalo jim už asi jen sto schodů, naskytl se jim první pohled na třetí orckou armádu, na černý houf ženoucí se kamenitými kopci.

„Vrrci,“ vydechla Dagnabet. Orcký útok vedla kavalerie, obrovští orci jedoucí na zuřivých vlcích. Když se ocitli na dohled trpasličí armády rozprostřené po náhorní plošině, zatroubili na falešně znějící rohy a začali skandovat Grúmšovo jméno – a vůbec nezpomalili, hnali se vpřed a dychtili po bitvě stejně jako Břichkuchači.

Konráda napadlo, že by měl zakřičet na Bungalova Báce, poznal však, že to není nutné. Bác a jeho muži už totiž blížící se orky zahlédli a nic, co by v tu chvíli král řekl, by jejich reakci nezměnilo. Nakonec přece jen dojde k bitvě a Břichkuchací družina věděla, kde je v takovém boji její místo. Běželi, skákali a valili se dolů ze schodiště jako jeden muž, přistáli na náhorní plošině a vyrazili do útoku. Bungalov Bác zařval na velitele posádky, aby se stáhli, a ti ochotně poslechli, neboť i oni věděli, kde mají Břichkuchači své místo – v čele, jak jezdci na vrrcích rychle a bolestivě poznali. Kavalerie, úderné jednotky, spoléhaly na prudkost a agresi, díky níž rozháněly linie a děsily nepřátele, kteří následně opouštěli obranné pozice. Slavná Břichkuchací družina z Mitrilové síně však na tuto taktiku reagovala naopak ještě prudším protiútokem.

A s Břichkuchací družinou v přední linii se trpasličí lučištníci ani nelekli, ani neustoupili a těsně před ohlušující kolizí vypustili do vzduchu mračno šípů.

Jezdci na vrrcích byli zastaveni stěnou střel a následně skákajícími trpaslíky v nabroušené zbroji.

Pro Válečná kladiva začala bitva skutečně dobře. Bušící zahrocené pěsti Břichkuchačů nutily orky chroptět a vrrky kňučet. A kavalerie navíc vyrazila vpřed příliš rychle, orckou pěchotu tak nechala daleko za sebou.

Armáda Mitrilové síně ji zmasakrovala a krále Konráda provázely dolů ze schodů jásot a volání po orcké krvi.

A možná by ho provázely až do bitvy, jenže generálka Dagnabet, která byla přímo za ním, mu šeptala do ucha a nyní to byla ona, kdo nabádal k větší opatrnosti jeho.

Konrád konečně seskočil ze schodů na plošinu, tryskem se rozběhl k velitelům posádky a křičel rozkazy k semknutí řad. Proběhl kolem zadních řad formace a začal na ty vzadu volat, ať okamžitě zahájí ústup zpátky do síně.

„Dovnitř a pryč vode dveří,“ přikázal. „Vykliďte ústup do síní pro všecky.“

Obrátilo se k němu mnoho rozčarovaných pohledů – zklamalo by ho, kdyby ne – trpaslíci se však se svým králem nepřeli. Za hlasitého povzbuzování, jehož cílem byli ti, kdo se pustili do boje s orky v přední linii, se zadní řady formace daly na rychlý, spořádaný ústup.

Král Konrád se zastavil a otočil se. „Ke dveřím,“ poručil Dagnabet.

Trpasličí válečnice zalapala nevěřícně po dechu.

„Potřebuju tě tam,“ vysvětlil Konrád. „Vznikne tam pořádná tlačenice a ty, kerý se nedostanou dovnitř, povraždí. Běž a nedovol jim zastavit se. Každý, koho dostaneš dovnitř, je další, kerýho zachráníš.“

Dagnabet nedokázala skrýt zklamání a jen zavrtěla hlavou.

Konrád k ní přiskočil a popadl ji za límec. „Myslíš si, že někdo jiný má stejný respekt jako Dagnabet?“ zaječel jí do obličeje. „Myslíš si, že tam můžu poslat ňákýho vobyčejnýho trpaslíka a dveře zůstanou průchodný? Že se ti, kerý utikaj – a kerej trpaslík chce vzít roha, co? – nezastaví a nevohlídnou se? Potřebuju tě, holka, teďka víc než kdy dřív.“

Dagnabet se napřímila a vzchopila se. „Ano, můj králi!“ odpověděla rázně. „Ale nezustávejte tu venku moc dlouho a nedejte se zabít. Potřebujete mě a já vodvedu svoji práci, ale vy nezapomínejte, že Mitrilová síň potřebuje i vás. Teďka víc než kdy dřív, jesli tady vorci míněj zůstat.“

Konrád kývl a obrátil se k odchodu, ale Dagnabet ho chytila za rameno a otočila ho.

„Nenech se zabít,“ řekla mu naléhavě, pak ho políbila pro štěstí.

Pro štěstí a i z jiného důvodu, jak si oba s překvapením uvědomili.

Potom se rozběhli opačnými směry. Dagnabet křičela rozkazy, ať trpaslíci vytvoří vodicí linie ke dveřím, a Konrád k sobě svolával polní velitele. Až když se přiblížil k místu bitvy, získal širší rozhled po svahu kolem hory, a to, co trpasličí král spatřil, mu opět málem vzalo dech.

Orcké armády v údolí Horního Surbrinu byly velké, tahle ale byla největší a za houfy orků se navíc hnali obrovští tvorové s modrou kůží, celá legie ledových obrů.

Veškeré Konrádovy případné naděje na to, že by zůstali a bojovali, odplavila realita. I kdyby na bojiště poslal všechny trpaslíky z Mitrilové síně, plně vyzbrojené a obrněné, s podporou těžkých válečných strojů – balist a katapultů – a v předem naplánovaných formacích, tuto bitvu by stejně nevyhráli, dokonce i kdyby se orkům nehnaly na pomoc dvě armády z údolí Horního Surbrinu.

Konrád Těžká kovadlina ještě nikdy neviděl tolik orků.

Zčernala jimi celá cesta a horský svah připomínal svíjející se beztvarou bestii.

Toho dne si král Konrád mnohokrát připomněl, že musí zachovat klid a být neochvějným vůdcem. Netrhl sebou, když jednoho z polních velitelů hned vedle něj rozdrtil balvan hozený obrem. Potlačil zmučené zakvílení, když Bungalov Bác a družina Břichkuchačů v moři orků padli.

A udržoval je všechny ve spořádaném pohybu. Jedna řada ustoupila vzad, a jakmile se znovu zformovala, další ustoupila za ni. S každým přesunem krokového ústupu zůstávalo naživu méně a méně trpaslíků, na každého padlého trpaslíka však zůstalo na zemi ležet hned několik orků v křečích a na pokraji smrti.

V jeden temný okamžik si byl Konrád jist, že je vše ztraceno, kupředu totiž vyrazili obři, kteří metali stranou orky před sebou, aby se dostali k nenáviděným trpaslíkům.

„Zapřete se a děte jim po kolenou, hoši!“ zařval a trpaslíci zajásali. A pak zajásali ještě hlasitěji, když jim nad hlavami s hukotem prolétla salva střel z balist. Obři v přední linii zavrávorali a padli a ti za nimi se dali rychle na ústup.

Šokovaný král Konrád se rychle otočil a spatřil Dagnabet.

Krásnou a divokou Dagnabet. Statečnou, šlechetnou a věrnou Dagnabet.

Linie trpaslíků ustupovaly spořádaně a rychle dveřmi do síně, Dagnabet se ale navzdory této velké odpovědnosti podařilo vytáhnout ven čtyři balisty, vrhající oštěpy, a to právě pro případ, že by se do útoku pustili obři.

Mitrilová síň toho dne přišla o šest desítek statečných trpaslíků, třikrát tolik jich navíc utržilo vážná zranění, a to včetně Bungalova Báce, kterému se nějak podařilo střet přežít.

Nyní ale byli v bezpečí za vyztuženými dveřmi a okamžik překvapení pominul.

A před severní bránou ležely stovky mrtvých orků a tři obři.

„Vodved ste dobrou práci,“ pochválila ho Dagnabet, když se vůdci síně sešli k válečné poradě. „Král Bruenor by byl pyšný.“

Král Konrád věděl, že od dcery Dagnabita, vnučky legendárního Dagny, to není žádná lichá chvála.

Přijal ji však s klidem, neboť věděl, že jeho zkouška teprve začala.

Na jeho prahu se totiž utábořila obrovská orcká armáda.

KAPITOLA 2

HRANICE MEZI ŽIVOTEM A SMRTÍ

Drizzt se nemohl přenést přes realitu toho, kde se nacházeli: v jeskyni zvané Kameníkova útěcha.

V jeskyni.

Otevřenou přední částí, již nedávno rozšířila skupina odhodlaných kameníků, viděl Drizzt zčernalé ruiny staré hospody, jejíž velký krb zůstal osaměle stát pod širým nebem – byl to památník, připomínka toho, co bylo a už není. Drizzta napadlo, že zapadající slunce za ním se k němu dobře hodí.

Jak tam tak seděl a vzpomínal na svá dobrodružství v tomto městě, kde bojoval s mořskými ďábly a pomáhal houževnatým obyvatelům zesílit hranice a zabezpečit pláže, nemohl hledět na ten krb bez hluboké lítosti a těžkého pocitu ztráty. Kameníkova útěcha byla ve dnech bojů se sahuaginy shromaždištěm celého Vytrvalého Přístavu. Scházely se tam válečné družiny, které následně vyrážely k hradbě bojovat s útočícími netvory, a právě tam byli odnášeni ranění k ošetření léčiteli a kleriky – sám Drizzt osobně pomáhal znehybnit jednoho vážně raněného muže, kterému Ambra zachránila život božskými kouzly. Pro lidi z Vytrvalého Přístavu byla Kameníkova útěcha v těch zoufalých dnech příslibem lepší budoucnosti.

A teď byla pryč, mrtvá, spálená na popel drowskými útočníky, kteří sem zjevně přišli hledat Drizzta.

Ta skutečnost se rozléhala Drizztovými myšlenkami a vracela ho o desítky let a o mnoho mil zpátky do minulosti. Tehdy se pro něj drowové vrátili do Mitrilové síně. A před nedávnem se družina vedená Tiagem vydala při honu na něj a na balora – démona, který po Drizztovi také šel – na Planinu ledového větru.

Drizzt se rozhlédl po svých společnících a zastavil se u Regise, který vypadal v lesklém modrém baretu a krásném plášti skutečně uhlazeně. Drizzt a ostatní si často utahovali z toho, že k nim Regis neustále přicházel s problémy za patami. Kdysi dávno, když ještě Regis pracoval pro jednoho z pašů v Kalimportu a podvedl ho, se za půlčíkem pustil na Planinu ledového větru Artemis Entreri. A nedávno napadl společníky na západ od Dlouhého Sedla kostěj Ebenduch, který Regise pronásledoval.

Při pohledu na ruiny Kameníkovy útěchy a s ohledem na rozbouřené vody, které se za ním neustále táhly, se však Drizzt neubránil dojmu, že to on a ne Regis by měl mít pověst někoho, koho pronásledují potíže.

Drowský hraničář se při tom pomyšlení usmál. Dříve by podobně temné myšlenky těžce nesl a břemeno viny by ho nutilo zamračeně stáhnout ústa.

Teď už ale znal pravdu. Konečně chápal, že svět je rozlehlý a nebezpečný, a to bez ohledu na to, jakou cestu si zvolí – a těm, kdo se řadili mezi jeho přátele a spojence, hrozilo větší nebezpečí bez něj. Temní elfové nepotřebovali k napadení města žádný konkrétní důvod a každý velký démon, který by získal ve světě smrtelníků svobodu, by vyvolal chaos, ať už by pronásledoval Drizzta nebo ne.

Nebyla to jeho vina. Zkáza Kameníkovy útěchy nepadala na jeho hlavu. Nebýt Drizzta a jeho bývalých společníků, Entreriho, Dahlie a ostatních, kteří zahnali sahuaginy zpátky do moře, bylo by toto místo, vlastně celé město, patrně už dávno opuštěno.

Při vzpomínce na svoji druhou družinu si opět prohlédl Společníky síně, jednoho po druhém. V mnoha ohledech si byly obě skupiny velmi podobné. Jak tito dobrodruzi, tak ti předchozí, kterými se Drizzt obklopil, byli skvělými bojovníky, jakým se v Říších vyrovnal jen málokdo.

Tím ale veškeré podobné rysy končily, byly jen povrchní. V srdci cítil naplnění. Až na schopnost ohánět se mečem nebo kouzly nebo bojovat ve skutečně devastující harmonii bok po boku se tato skupina, která ho doprovázela nyní, lišila od Entreriho, Dahlie a ostatních nejvíce, jak jen mohla.

Zasmál se nahlas, když si vybavil Afafrenfera a Ambru mezi těmito lidmi ve staré Kameníkově útěše. Trpaslice nechala mnicha bojovat za peníze, kterých vyhrávala celé měšce tak, že sázela na Afafrenfera, který nevypadal nijak nebezpečně. Díky studiu bojových umění, které se soustředilo na boj holýma rukama, dokázal vysoký a hubený Afafrenfere lehce porazit muže mnohem větší a silnější, než byl on.

„Co vidíš ve svý mysli, elfe?“ zeptal se Bruenor. „Co je tak zatraceně směšnýho?“

Drizzt jen zavrtěl hlavou a ani na Bruenora nepohlédl. Oči totiž obrátil k Wulfgarovi na druhé straně široké jeskyně. Kdyby se tu Ambra a Afafrenfere objevili nyní a pokusili se svůj trik se sázkami zopakovat, přijal by Wulfgar jejich výzvu?

A kdyby ano a Wulfgar by se zkušenému mnichovi postavil, na koho by si Drizzt vsadil?

„No?“ ponoukl ho Bruenor.

„Na Wulfgara,“ rozhodl se Drizzt a odpověděl tak sám sobě, ne trpaslíkovi. Kývl a celý souboj si představil. Třebaže Afafrenferovy dovednosti byly nezpochybnitelné, Drizzt znal Wulfgarovu sílu až příliš dobře, než aby vsadil proti němu.

„Co?“ zeptal se trpaslík nechápavě.

Drizzt se znovu zasmál. Jak by ne? Třebaže Vytrvalý Přístav zažil v nedávné době kruté věci, smutek nepřetrval dlouho, zvlášť když se mu postavil duch města, jehož houževnatí obyvatelé byli plní života a radosti a tuto noc slavili návrat několika občanů, které považovali za navždy ztracené v rukách drowských nájezdníků.

Do jeskyně přicházeli další a další lidé, jak se zprávy o záchraně – a hrdinských zachráncích – šířily.

„Tohle byl důl?“ zeptal se Regis, když se posadil na opačnou stranu Catti od Drizzta.

„Kamenolom,“ opravil ho Bruenor s pohledem upřeným na stěny jeskyně zbrázděné ostrými zářezy. „Nebo možná vobojí,“ dodal, když si všiml tunelu vzadu v rozlehlé komnatě.

Z opačné strany této největší komnaty k nim dolehl jásot, a když se tím směrem všichni obrátili, uviděli, jak do sebe Wulfgar obrátil velký korbel napěněného piva, povzbuzován halekáním hostů. Barbar zvedl jednu paži a předvedl jim svaly, velké a tvrdé jako kamení, které trpaslíci odsekávali krumpáči.

Jásot se postupně nesl do stran i dozadu ke zbývajícím čtyřem hrdinům, ke kterým s rukama plnýma korbelů a s tvářemi samý úsměv mířila trojice hostů. Budou slavit celou noc, vyhlásili vůdcové města.

„Ambra bude litovat, že s námi nešla ještě kousek dál na sever,“ podotkl Regis a vzal si nabízený džbán.

„Takže přežila?“ ozval se chraplavý hlas ze strany.

Společníci se otočili a spatřili vskutku podivného tvora: byl to napůl elf, napůl tiefling, oděný do tmavého hávu, a v ruce držel kostěnou hůl s malinkou humanoidní lebkou na vrcholu. Byl polámaný a pokroucený a na první pohled působil neduživě. Jenže každý, kdo poznal střih jeho šatů a čirou moc vyzařující z jeho hole, si uvědomil, že zdání klame. Vyzáblá ramena se skláněla poněkud našikmo, levou stranu měl víc vzadu než tu pravou a levá paže za ním ochable povlávala, skoro jako ocas vyrůstající z horní části zad.

Drizzt vytřeštil oči a měl pocit, že snad spadne ze židle.

„Efron?“ zeptali se vnímavý Regis a Catti drowa jednohlasně.

Drizzt se vzchopil a vyskočil ze židle. „Efrone!“ vykřikl a rozběhl se stisknout černokněžníkovi ruku. Potom si ho Drizzt přitáhl a objal ho a tiefling – který dříve sdílel s Drizztem celu v domově Drayga Rychlého – mu objetí s radostí oplatil.

„Myslel jsem si, že jsi mrtvý.“

„Skoro jsem byl,“ odvětil Efron, když se odtáhl na vzdálenost paže. „Špinaví dr…“ Odmlčel se, těžce polkl a změnil slovo na: „Drideři.“

Drizzt kývl a nechal to být. Kdyby Efron řekl „drowové“, Drizzt by s ním vzhledem k okolnostem musel souhlasit.

„Já se bál, že i ty jsi mrtvý,“ pravil Efron. „Hledali jsme tě na horském svahu na Planině ledového větru, ale nemohli jsme najít tvoji stopu.“

„Nakonec to tak bylo lepší,“ odvětil Drizzt.

Efron přistoupil o kousek blíž a přiblížil ústa k Drizztovu uchu. „Je mi líto, jak to mezi námi všemi dopadlo,“ zašeptal a mínil tím onu temnou noc na Kelvinově mohyle. „Ptali jsme se na tebe trpaslíků, nic ale neslyšeli.“

„Proti přání tvé matky nepochybně,“ řekl Drizzt. Začal svá slova s úsměvem, ten se ale rychle vytratil, když si vzpomněl, jak Dahlia, Efronova matka, dopadla.

Drizzt se odtáhl a široce se usmál. Pokynul na Wulfgarovu prázdnou židli u stolu a vybídl Efrona, ať se posadí.

„Musím ti toho tolik říct,“ pravil Drizzt.

Efron zaváhal, pak požádal: „Pověz mi o mé matce.“

Mrak, který se přehnal přes Drizztovu tvář, prozradil Efronovi všechno, co potřeboval slyšet. Zdálo se, že se tieflingovi podlamují nohy, těžce se tak svalil na židli.

Drizzt mu představil své společníky a dokonce zavolal zpátky ke stolu i Wulfgara.

„To je Catti?“ zeptal se Efron v jednu chvíli. „Vážně?“

„Ze stejného lesa, kde jsme spali i my,“ pokusil se Drizzt vysvětlit. „Vrátila se zpátky stejně jako my, po dlouhém spánku.“

Efron si ženu změřil od hlavy k patě a jeho výraz prozrazoval nechuť, třebaže se ji ze všech sil snažil skrýt. „Našel jsi svého ducha,“ řekl dosti suše Drizztovi.

Catti kývla. Drizzt poznal, že se jí v krku usadil knedlík, neboť věděla, že musí s pravdou ven – především pak ona – a že upřímné převyprávění jejich nedávných dobrodružství mladého černokněžníka dozajista hluboce raní.

„Ambra žije, ano. Spolu s Afafrenferem míří na jih a pak to chtějí vzít po vnitrozemském moři na severovýchod,“ vysvětlil Drizzt, když mu pověděl o jejich nedávné cestě do Gauntlgrymu. „Drowský útok přežil i Entreri, s námi se ale nevrátil. Možná je pořád v Gauntlgrymu, co my víme, ale nepochybuji o tom, že žije – jen málo lidí je víc ostražitých než Artemis Entreri.“

„Ale moji matku zabili,“ řekl Efron.

Drizzt si povzdychl a chystal se odpovědět, do řeči mu ale skočila Catti. „Ne,“ řekla dosti ostře a všechny oči se obrátily jejím směrem.

„Zabila jsem ji já,“ přiznala.

Teď to vypadalo, jako by měl ze židle spadnout Efron, a Drizzt vedle něj zatajil dech, neboť očekával výbuch.

„Oni jí provedli něco horšího,“ pokusil se Drizzt vysvětlit. „Řekli jí, že jsi mrtvý. Podle Entreriho to zlomilo její srdce i ducha. Napadla Catti…“

„Nechtěla jsem ji zabít,“ řekla Catti. „Vůbec jsem s ní nechtěla bojovat. Dahlia nebyla můj nepří…“

„Byla Drizztovou milenkou,“ prohlásil Efron, jako by to všechna její tvrzení vyvracelo.

Catti ale jen pokrčila rameny, jako by na tom nezáleželo, a skutečně nezáleželo, ne jí a ne v žádném racionálním smyslu. „Měla bych žárlit, když mě můj manžel považoval sto let za mrtvou? Když jsem skutečně byla sto let mrtvá?“

Efron se na ni upřeně zadíval. Jednou nebo dvakrát se chystal promluvit, jako by si nebyl jist, jaká slova má použít a jaký tón. Nakonec to ale vypadalo, že se trochu uvolnil.

„Nebyla můj nepřítel,“ zopakovala Catti. „To nikdy. V ohňové komnatě v Gauntlgrymu jsem ale nebojovala jenom s Dahlií. Ovládala nefritové pavouky. Bojovala s démonickým okem, posedlá duchem lady Lolth, zatímco mě naplňovala moc Mielikki. Byly jsme figurkami dvou bohyň – to je mi jasné. A mohu ti se vší jistotou říct, Efrone, že jsem tvoji matku osvobodila od kletby horší, než je smrt.“

„Hranice mezi životem a smrtí,“ zamumlal Efron, sklopil oči a po napjaté kůži na hubené líci mu stekla slza. „Zdá se, že je tak tenká, a v poslední době po ní mí blízcí kráčejí tak často.“

„S vohledem na tvoji hůl s lebkou a na to, co vo tobě řek tady elf, bys to ty měl vědět líp než kdokoli jiný,“ vložil se do hovoru Bruenor.

Efron vzhlédl a podařilo se mu sebekriticky pokrčit rameny.

„Pověděli jí, že jsem mrtvý?“ zeptal se Drizzta.

Drow ponuře kývl.

„Pak zemřela bez naděje,“ bědoval Efron. „Ztratila tebe…“ Odmlčel se a rozpačitě se zasmál Cattiiným směrem. „Ztratila tě kvůli ní. A navíc si myslela, že jí vzali i mě – a já tu bolest zažil, když jsme uvěřili, že jsme o ni přišli v domově Drayga Rychlého. Ztratil jsem ji tak krátce po našem usmíření…“ Povzdychl si a nepokračoval.

„Ale stejně jako v případě lidí, kteří kolem nás oslavují, dopadl drowský útok na Vytrvalý Přístav líp, než jsi čekal,“ namítl Regis. „Mnozí z těch, které jsi považoval za mrtvé, žijí, ne?“

Efron se na něj prázdně zadíval. Očividně se nedokázal přimět hledět na celou situaci pozitivně. Tiefling vlastně působil přímo nevěřícně a Regis se odsunul na židli dozadu.

Efron se rychle otočil k Drizztovi, jako by ho něco napadlo. „Kam mají namířeno Afafrenfere a Jantar? Říkal jsi na jih a pak přes vnitrozemské moře. Takže jsou na cestě do Suzailu?“

„Míří do Krevel a do království Damara,“ odvětil Drizzt. „Chtěli se vydat do Afafrenferova bývalého domova, do kláštera Žlutá růže. Je to ale dlouhá a svízelná cesta s mnoha odbočkami, o tom není pochyb.“

Efron se pevně zapřel holí o zem vedle své židle a rychle vstal. „Pak se s vámi…“

„Pojď s námi,“ vyhrkl Drizzt a čtveřice okolo stolu nad jeho nečekanou nabídkou vytřeštila oči.

„Hledáme pravdu v nebezpečné zemi,“ vysvětlil Drizzt. „Obávám se, že bude potřeba našich čepelí, protože v sázce bude osud mnoha království.“

Efron zaváhal, rozhlédl se po Společnících síně a každého z nich si změřil. Pak pokynul Drizztovi a společně poodešli stranou, aby si mohli promluvit v soukromí.

„Moje magie se tvým společníkům nebude líbit,“ řekl, když spolu osaměli.

„Jsou tolerantní,“ ujistil ho Drizzt vesele.

Jenže Efron vrtěl hlavou. „Bude lepší, když najdu mnicha a trpaslici, nebo se vydám vlastní cestou,“ rozhodl. „Jsme jiní, Drizzte Do’Urdene, a proto ti dávám sbohem. Nepochybuji o tom, že se naše cesty zase zkříží, a až se tak stane, ať už budou okolnosti jakékoli, věř, že nejsem tvůj nepřítel – nikdy nebudu tvůj nepřítel.“

„A mých přátel?“ zeptal se Drizzt skepticky, pak přešel rovnou k věci a dodal: „A Cattiin?“

Efronovo mlčení bylo výmluvné. Cattiina přítomnost a nedávná minulost ho samozřejmě od jejich družiny odvrátily, třebaže si na ní nevybil vztek a Drizzt viděl, že se aspoň snaží akceptovat její vysvětlení.

Očividně mu ale chutnalo hořce.

„Věřím její historce,“ řekl Efron nakonec.

Drizzt kývl, avšak ne proto, že by tomu věřil. Nebyl přesvědčený dokonce ani o tom, že tomu věří sám Efron. Drizzt však dobře věděl, že mladý černokněžník v tento bolestivý okamžik nedokáže po emocionální stránce víc nabídnout.

„Bude lepší, když půjdu s Afafrenferem a s Ambrou,“ řekl Efron tiše a Drizzt nemohl nesouhlasit. Poplácal Efrona po rameni a znovu ho objal.

„Rád jsem tě viděl, v dobrém se rozcházíme a zase se s tebou rád sejdu na jiné cestě a v jiný den,“ řekl Drizzt.

Efron kývl, opustil jeskyni sloužící jako Kameníkova útěcha a zakrátko opustil i Vytrvalý Přístav a vydal se cestou na jih.

„A kolik nocí bude podle tebe trvat, než pomstí svoji mámu?“ zeptal se Bruenor, když se Drizzt vrátil zpátky ke stolu. Trpaslík silně a s nechutí zavrtěl střapatou hlavou.

„Drizzt ho pozval, ať jde s námi, aby na něj mohl dohlédnout,“ řekl Regis trpaslíkovi.

„Ach, ale bylo to tak, elfe?“

Drizzt neodpověděl. Svezl se zpátky na židli a vyměnil si pohledy s Catti.

„Bude lepší, když Efron půjde s ostatními,“ řekla tiše a Drizzt kývl. „Jeho bolest je čerstvá – a jak by ne? Až uplyne trochu času, možná najde lepší způsob, jak na celou věc nahlížet.“

„No, elfe?“ obořil se Bruenor na Drizzta a ten na něj zvědavě pohlédl. „Přizvals ho k nám, abys na něho dohlíd?“

Drizzt o jeho slovech a hlavně o jeho obviňujícím tónu po několik úderů srdce přemýšlel, pak odpověděl: „Přizval jsem ho, protože je můj přítel.“

„Přítel, kerýmu mý děvče zabilo mámu,“ odsekl trpaslík. „A kerej to ví!“

„Takže se budeme muset ohlížet přes rameno?“ zeptal se Wulfgar.

„Ne,“ prohlásil Drizzt hlasitě, bez váhání a s jistotou. Čtveřice se po jeho nečekaném výbuchu odtáhla.

„Ne,“ zopakoval drow měkčeji. Zaváhal, zvážil svoji reakci a zavzpomínal na dobu, kterou strávil s Efronem a ostatními a v Dahliině náruči. Všichni měli velmi komplikovaný vztah – nesetkal se snad s Ambrou a Afafrenferem, když se snažili zajmout nebo dokonce zavraždit jeho a Dahlii? V brutální a krvavé bitvě, ve které Drizzt zabil Afafrenferova milovaného mnišského společníka Parbida?

Ale Afafrenfere mu odpustil.

Ano, takové to bylo s jeho dřívějšími společníky, pochopil Drizzt v tu chvíli. Žili na hraně katastrofy a na hraně morálky, ale všichni do jednoho, a to včetně Entreriho, vždy přebírali odpovědnost za své činy. Afafrenfere akceptoval, že když Drizzt porazil Parbida, jen se bránil, a to v boji, který vyvolali Parbid, Afafrenfere a ostatní žoldáci Cavus Dun. Afafrenfere svůj hněv překonal, přijal Drizzta za společníka a naučil se mu důvěřovat.

Drizzt si byl jist, že stejně to dopadne i s Efronem. Mladý tiefling zakusil tolik bolesti, a přesto si uchoval smysl pro spravedlnost. Odmítl se k nim teď připojit, protože rána byla stále čerstvá a pokaždé, když by pohlédl na Cattiinu krásnou tvář, by si určitě vzpomněl na svoji mrtvou matku.

V jiný den, na jiné cestě, až se rány zahojí, to možná bude jiné.

„Setkali jste se s mými čtyřmi společníky,“ řekl Drizzt. „Dovolte, abych vám o nich něco řekl. A taky o Dahlii.“

„Já se s ní setkala,“ připomněla Catti.

„Já taky,“ pravil Wulfgar, „když tvoje tlupa veselých vrahů prošla táborem mého lidu těsně před jarní rovnodenností.“

„Jo, a já tu bláznivou elfku znal už předtím, nebos zapomněl?“ naléhal Bruenor.

„Pak vám o nich povím něco víc,“ odvětil Drizzt s úsměvem.

„Já znám Artemise Entreriho líp než ty,“ přidal se Regis. „Nepotřebuji o něm slyšet nic víc.“

Jenže Drizzt vrtěl hlavou. „Znal jsi muže, kterým Artemis Entreri býval,“ vysvětlil a Regis zakoulel očima. Ani Catti, kterou zabiják kdysi zajal, se nezdála přesvědčená.

„Toto město, Vytrvalý Přístav, dnes existuje právě díky jejich úsilí, protože bojovali po mém boku. Společně jsme zahnali mořské ďábly od břehů a posílili jsme město na duchu i ve zbrani. Zmiňte se o kterémkoli z mých bývalých společníků komukoli z Vytrvalého Přístavu a uslyšíte velké hurá.“

„I po tom, co je sem přišli hledat drowové a velkou část města zpustošili?“ namítla Catti.

„Ano,“ trval na svém Drizzt. „Vedli jsme si tu dobře a odvedli jsme dobrou práci. Dokonce i Entreri a bez odměny.“ Drizzt se usmíval – nemohl si pomoct – a pokyvoval při těch slovech hlavou.

„Možná bys za nima měl jít taky, co, elfe?“ zabručel Bruenor. „Vypadá to, že už nás nepotřebuješ.“

„Se svojí současnou společností jsem docela spokojený,“ ujistil ho Drizzt.

„Tak běž a přiveď toho vyzáblýho, zmrzačenýho klučinu zpátky a my pošlem tady Kručibřicha pro trpaslici a mnicha a pudem najít Entreriho. S těma čtyřma po boku vyženeš ze Stříbrnýho pomezí Vobouldovy psy sám, zdá se mně.“

„Jsou impozantní, to nepopírám,“ odpověděl Drizzt na kousavou poznámku.

„Pcha!“ odfrkl si Bruenor, rozhodil pažemi, pak se otočil a zavolal na hostinského. Když nedokázal upoutat jeho pozornost, zvedl svůj štít, sáhl za něj a vytáhl magický džbánek silného piva.

Catti se zasmála a Wulfgar se zvedl a nabídl se, že půjde pro další rundu. „Abychom si mohli připít na tvé staré společníky,“ řekl s mazaným mrknutím na drowa. Ta trocha napětí, které se mezi nimi nahromadilo, se tak prakticky rozplynula.

Když však Drizzt pohlédl na Regise, všiml si, že na něj půlčík upřeně hledí. Ne, uvědomil si, ne na něj. Ne doopravdy. Regis hleděl skrz něj, skrze ně všechny, ztracen ve vlastních myšlenkách.

Drizztův příběh půlčíka skutečně tvrdě zasáhl, neboť i Regis poznal mocné společníky na cestách a mnohem víc.

Skoro si přál, aby ho poslali za Ambrou a Afafrenferem, jak Bruenor žertoval. Co by se asi stalo, kdyby znovu vyrazil po Kupecké cestě s Doregardem a Rozesmátými poníky?

Co by se asi stalo, kdyby dojel až do Cormyru a na pobřeží Moře padlých hvězd?

Kdyby se zahleděl přes vodu, v duchu by Regis určitě opět viděl sídlo Topolinů a v srdci Donolu. Jeho andělská tvář se bezděčně roztáhla v úsměvu, při němž se mu nadzvedly konce stylového kníru, když si vybavil jejich cvičný souboj, po kterém si padli do náruče a ve vášnivém objetí klesli na podlahu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vzestup krále.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.