Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

LitRPG v nakladatelství

Vasilij Mahaněnko

Cesta šamana

Úkol přežít

Kartosský gambit

Tajemství Temného hvozdu

Hrad fantomů

Karmadontova šachovnice

Šamanova pomsta

Válka klanů

Galaktogon

Hra začíná

Hledání Uldanů

Šek na miliardu

Pavel Korněv

Pouť mrtvého

Mrtvý lotr

Království mrtvých

Družina mrtvého

Strážce mrtvých

Nepřítel živých

Michael Atamanov

Obránce perimetru

Sektor osm

Za smrtí

Nová smlouva

Hra bez pravidel

Temný bylinkář

Herní tester

Stále ve střehu

Past na panovníka

Hledání těla

Ohýbači reality

Odpočet

Vnější hrozba *

Zásadní změna *

Pavučina světů *

Alexej Osadčuk

Mirror World

Projekt Každodenní Rutina

Citadela

Pouť vyděděnce *

* Připravujeme

Originally published in English under the title Countdown by Magic Dome Books, 2018

Copyright © Michael Atamanov 2018

Cover Art © Vladimir Manyukhin 2018

English Translation © Andrew Schmitt 2018

Czech Translation © Martin Kapalka

ISBN epub 978-80-7594-486-3

ISBN mobi 978-80-7594-487-0

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

PŘEDMLUVA

Po dlouhém čekání konečně došlo k prvnímu kontaktu s mimozemskou civilizací. Bohužel tomu moc lidí nevěřilo – a ještě méně z nás si uvědomovalo, jak málo času nám noví vládci dali na to, abychom své planetě zajistili bezpečí. V závěru tajemné mimozemské zprávy se lidstvo dozvědělo, jak se připojit k záhadné hře. Účel hry není jasný. Netušíme, kde jsou umístěny servery, a herní mechanismy přesahují možnosti našeho chápání. Přesto hra postupně nabírá na obrátkách a připojuje se k ní stále více hráčů. Brzy už nebude možné ignorovat fakt, že události ve hře mají přímý dopad na dění v realitě. A nejen v té naší…

Zatímco se s novou hrou seznamujeme, čas neúprosně běží. Nikdo nedokáže s jistotou říct, co se stane, až bezpečnost Země přestane být garantována a bude záležet jen na nás.

PRVNÍ KONTAKT

Kolika způsoby si spisovatelé, astronomové, filozofové a vojenští teoretikové představovali první kontakt lidstva s vesmírnou rasou? Začne to tím, že observatoř zachytí srozumitelný signál pocházející z hlubin vesmíru? A co třeba objevení mimozemského artefaktu či živých mimozemšťanů při odkrývání starověkých pohřebišť v pyramidách? Nebo se to celé stane tak, že se nad velkoměsty objeví zlověstné létající talíře? Mimozemšťani padající z oblohy, poničené UFO drtící celé budovy? Setkání s inteligentní rasou na vzdálené planetě? Invaze? Válka? Zničení všeho živého?

Ale když k tomu opravdu došlo, připomínalo to spíš hloupý vtip, falešnou zprávu či otravnou reklamu, takže většina lidstva zprvu nevěřila, že šlo o skutečný první kontakt. Jednoho dne na všech oblíbených webovkách vyskočilo rušivé okno. Přestože většina zkušených uživatelů ho chtěla automaticky zavřít, nepovedlo se jim to. V okně běželo video s chlupatým humanoidem, který se vzdáleně podobal sněžnému muži, jen místo bílé srsti měl tenhle tvor tmavě zrzavou. Vysoký dvounohý mimozemšťan měl pronikavé tmavé oči, spláclý nos a široká ústa. Jeho oblečení připomínalo cosi mezi zbrojí a kosmickým skafandrem bez helmy. Ze všeho nejdříve zvedl ruku s drápy a přátelsky na nedobrovolné diváky zamával. Pak se silným přízvukem pronesl zprávu, která se automaticky překládala do oficiálního jazyka země, ze které se uživatel k internetu připojil.

„Lidé Země, právem prvního objevení vyhlašuje Shiharsa nadvládu nad vaší planetou. Zajistíme vám bezpečnost po dobu jednoho tongu, ale váš další osud záleží na tom, jak s tímto časem naložíte. Jste dostatečně vyspělí na to, abyste se stali součástí velké hry. Hry ohýbající realitu. Připojte se a získejte právo postavit se po bok nejlepším vesmírným rasám!“

Následovaly podivné diagramy a schémata. A pak padesátisekundová nahrávka jednoduše skončila a vyskakovací okno se samo zavřelo. Jistě chápete, že tak primitivnímu a naivnímu pokusu uvěřili jen hlupáci. I ti nejdůvěřivější diváci si mysleli, že to byla jen nepříliš originální reklama na novou počítačovou hru.

Nicméně některé lidi to zaujalo a ti měli spoustu otázek. Televizní studia si pozvala experty k prozkoumání uvedených schémat. Zkušení odborníci však dospěli k jednohlasnému závěru, že i při zběžném pohledu je jasné, že jde jen o bohapustý výmysl. Ta domnělá technologie, vysvětlovali, nemá ani správné zapojení do elektřiny a už z toho je jasné, že to nemůže fungovat.

Zájem o video s chlupatým mimozemšťanem brzy opadl, reklama se však objevovala dál. Pokaždé, když přerušila další film, zprávy nebo sportovní přenos, už nikoho nezajímalo, co se v ní říká, zato byli všichni stále více naštvaní. Nepomáhaly nástroje na blokování nevyžádaných reklam, antispamové filtry ani stížnosti na technickou podporu napadených stránek.

Nakonec se do toho vložily dokonce i vládní úřady a neznámým hackerům hrozily tvrdými postihy, ačkoli jedním dechem dodávaly, že jde určitě jen o neškodnou aktivitu nějakých vtipálků. Administrátoři postupně přišli na způsob, jak zobrazování videa zamezit, ale když se specialisté na síťovou bezpečnost snažili odhalit zdroj, nepodařilo se jim to. Byl dokonale zamaskován. Ujišťovali nás, že je to jen otázka času, přestože původ nahrávky nikdo neobjevil. Po pár týdnech se video přestalo objevovat samo od sebe a celá Země si spokojeně oddechla.

Takto chaoticky proběhla nejdůležitější chvíle lidské historie. Odpověď na stokrát omílanou otázku ohledně mimozemských civilizací nikoho nezajímala. Jistě, většina lidí to zaregistrovala, ale prakticky nikdo si neuvědomil, o co jde.

Samozřejmě se našlo pár nadšenců, kteří si chtěli o „hře ohýbající realitu“ zjistit víc. Přestože výpovědi expertů označovaly použitou technologii za absurdní, někteří jedinci uvěřili, že se stal zázrak, a ti nejschopnější z nich dokonce přístroje popsané ve schématech sestavili…

1. KAPITOLA

ONLINE TURNAJ

Jistě, věděli jsme, že je to riskantní a nelegální. Bylo nám naprosto jasné, že pokud vyjde najevo, že pořádáme placené online turnaje, na univerzitě nez pardonu skončíme a pojedeme domů. Především proto, že ty turnaje splňují definici hazardní hry. Přesto jsme do toho rizika šli. Proč? Těžko říct. Ze začátku to bylo jednoduché. Se spolubydlícími na kolejích jsme zorganizovali první turnaj jen kvůli penězům. Vždyť jsme byli chudí studenti. A i když jsme časem dosáhli docela hezkých zisků, už jsme toho nedokázali nechat. Tou dobou už prachy nehrály hlavní roli. Tu převzal adrenalin, vzrušení ze hry, respekt spolužáků a popularita u spolužaček.

Chápali jsme, že čím víc turnaj bobtná, tím víc lidí o něm ví. Nebo aspoň tuší, že se něco děje. Bylo čím dál složitější tajit to před učiteli, ochrankou univerzity a následně i policií. Prostředky použité k zachování anonymity hráčů a organizátorů byly primitivní. Jakmile se případ dostane ke skutečným IT odborníkům, skončíme. To nám bylo jasné. Čím dál častěji jsme si s kamarády říkali, že je načase hru ukončit. Oznámit, že nadcházející turnaj bude poslední. Ale pokaždé jsme pak uspořádal ještě jeden a pak další…

Tentokrát náš velký PvP turnaj přilákal studenty ze všech moskevských kolejí. Začal v sobotu dopoledne a teď, v pondělí v pět ráno, ještě neznal vítěze. Z původních osmi set hráčů se kvalifikačními boji s úspěchem probilo jen třicet dva nejlepších. Já byl mezi nimi. Ano, na rozdíl od spolubydlících, kteří se starali o servery, šifrovací software a sázky, jsem se často online bojů účastnil. Nezřídka jsem i zvítězil a vydělal si tak další příjemné peníze.

Nikdy jsem však nepoužíval žádné zbraně, ke kterým jsem měl exkluzivní přístup jako administrátor, nebo třeba nesmrtelnost. To by nebylo fér. K úspěchům mi stačil silný počítač s nadupanou grafickou kartou a procesorem, nízký ping, znalost herních map a zbraní, ale především hbité prsty. Svoji postavu jsem pojmenoval pokaždé jinak a věděl jsem, že žádný z hráčů dosud neuhodl, že několik posledních turnajů vyhrála jedna a tatáž osoba.

A právě teď jsem hrál. Na hlavě jsem měl nasazenou helmu pro virtuální realitu a prsty na klávesách ergonomické klávesnice připomínající rukavici. Byl jsem do hry tak ponořený, že pro mě vnější svět jednoduše neexistoval…

Vybíhal jsem točité schodiště do třetího a nejvyššího patra luxusního paláce. Nahoře jsem se musel na chvíli zastavit. Výdrž jsem měl skoro na nule, nohy se mi třásly, i když byly silné jako sloupy, a plíce se mi nadouvaly jako kovářské měchy. Zalapal jsem po dechu a otevřel pusu jako ryba na suchu. Nebylo tu pro mě dost vzduchu! Je hrozně těžké hrát za tak velkou postavu!

Ogra bojovníka jsem si zvolil jen minutu před začátkem finále a úplnou náhodou. Systém náhodného výběru zvolil jako mapu středověký hrad s rozlehlými ponurými sály, úzkými chodbami a strmými schodišti. To bylo pro elfa lučištníka, za kterého jsem hrál v předchozích kolech soutěže, značně nevýhodné. Proto jsem si postavu změnil.

Za ogra jsem dosud nehrál a potíže s těžkým tělem mě nepříjemně překvapily. Třísetkilový ogr nedokázal sprintovat a nemohl se nasoukat do žádného úzkého prostoru. Točité schodiště bylo na hraně jeho schopností, a proto mu po jeho zdolání nezbývala téměř žádná výdrž. A jen těžko jsem si zvykal na to, že mezi zadáním příkazu a jeho vykonáním byla asi sekundová prodleva.

Ta mě málem stála život v posledním souboji s mazaným člověkem zabijákem, který se zlehka vyhýbal mé dlouhé halapartně. Nezbylo mi než použít nezvyklou taktiku. Napřáhl jsem se, abych znovu udeřil, ale místo seku jsem zničehonic roztáhl ruce a skočil dopředu. Tím jsem srazil přidřepnutého protivníka na zem, kde se mi ho s velkým štěstím podařilo zalehnout. Největší výhodou zabijáků je jejich pohyblivost a o tu jsem ho právě připravil. Pak už jsem ho jen holýma rukama uškrtil. Zabiják byl mou čtvrtou obětí ve finálovém zápase, ale zbývalo mi jen 37 % zdraví. Příliš málo na vítězství. Situace je kritická.

Zatímco jsem čekal, než se mi dobije výdrž, otevřel jsem tabulku s průběžnými výsledky. Po téměř hodině hry zůstávali naživu poslední čtyři hráči: můj ogr, člověk kopiník, elfka lučištnice a jedna neznámá postava. Ta postava měla místo rasy a povolání jen otazníky, protože ji žádný hráč ještě nespatřil. Přesto tento tajemný jedinec získal tři zabití. To bylo dobré. Nejspíš používá neviditelnost a útočí ze zálohy.

Zazněla siréna upozorňující, že za pět minut bude turnaj u konce. Otevřel jsem mapu. Za zavřenými dveřmi, které jsou přede mnou, se táhne dlouhá rovná chodba. Kdybych hrál za lučištníka, právě tam bych si na protivníky počíhal a střílel po nich zdálky. To je pro něj výhodné místo.

Hlasitě jsem dveře rozrazil, udělal rázný krok vpřed a okamžitě se zase vrátil. Právě v tu chvíli se vedle mé hlavy zabodl do dveří dlouhý šíp s červenými pery! Nemýlil jsem se. Lučištnice se schovala přesně tam, kde jsem ji čekal. Nepromarnil jsem ani sekundu a rozběhl se vpřed. Přitom jsem ze sebe vyrazil hrozivý, divoký řev. Ten občas dokáže protivníka zmrazit strachy, zvlášť když je ještě znásobený pohledem na lidožravého ogra, který se řítí přímo na něj. Řvát je vážně skvělé.

I ten nejzelenější amatér jistě chápe, že jeden šíp v hrudi tak masivního zabijáka nezastaví. Kam bude slabá lučištnice mířit? Samozřejmě na hlavu. Zásah do ní by ještě zvýšil udělené zranění. Takže když elfka pustila tětivu, zakryl jsem si obličej širokým ostřím halapartny.

Cink! Měl jsem štěstí. Šíp se odrazil stranou a má zbraň se otřásla. To od ní nebylo chytré! Raději měla zamířit na nohy a zpomalit mě. Tím by možná získala čas na několik dalších výstřelů. Tahle elfka se chovala až moc předvídatelně, navíc jí po tom promarněném pokusu došla kuráž. Zůstala chvíli stát, vypálila další šíp a pak se pokusila utéct. To však bylo už příliš pozdě! Sekl jsem šikmo zprava dolů a líbezná hlava ušaté ženy dopadla na kamennou podlahu. Páté zabití – a neztratil jsem při něm ani bod zdraví!

Zastavil jsem se a znovu otevřel mapu. Kde objevím poslední dva nepřátele? V tu chvíli jsem zpoza dalších dveří uslyšel hlasitý výkřik. Skvělé, jeden z nich padl. Zajímá mě, který to byl. Otevřel jsem tabulku a v ní zešedl řádek s člověkem kopiníkem. Počet zabitých u posledního protivníka přeskočil na 4. A oběť svého vraha opět ani nezahlédla. Je to šikovný parchant, to se musí nechat…

V pravém horním rohu displeje ubíhal čas. Do konce zápasu zbývaly dvě minuty. Když na konci přežije víc než jeden hráč, spustí se odveta, do které se zapojí osm nejlepších. Prosím, ať k tomu nedojde! Po dlouhém herním maratonu jsem už skoro nedokázal přemýšlet. A to mě dnes odpoledne čeká důležitý test, na který se ještě potřebuju učit, a pak bych se konečně rád vyspal. Takže vpřed! Kdo nehraje, nevyhraje!

Otevřel jsem dveře a odskočil od nich. Zopakoval jsem taktiku, kterou jsem použil na lučištnici. Tentokrát na mě nikdo nezaútočil. Divné. Trochu klidněji jsem se rozhlédl. Nevelká místnost byla plná rozházeného nábytku. Měla dva další východy, na pravé i levé straně jeden, ale oba vedly na stejný půlkruhový balkon porostlý břečťanem. Na stropě jsem si všiml kruhového poklopu, od kterého se až k zemi táhl provazový žebřík. Třeba se ta tajemná, nikým neviděná postava skrývá tam. Ale pravděpodobnější je, že bude spíš schovaná ve stínech, kde vyčkává na mou chybu. Musím ji odhalit, aniž bych jí odkryl svá zranitelná záda. Mnoho postav dokáže způsobit kritické zranění právě tím, že bodne protivníka do zad.

Odřezal jsem žebřík, několikrát máchl halapartnou do vzduchu a pak se roztočil a ostřím své zbraně přitom jezdil po zemi. Několikrát jsem to zopakoval. Nic se nestalo. Buď je nepřítel dostatečně hbitý, aby se tomu potichu vyhnul, což mi přišlo neuvěřitelné, nebo tu prostě není. Ale kde tedy je? Čeká nahoře? Těžko. Předpokládám, že i on to chce ukončit teď a tady. Jistě nemá zájem o odvetu. Že by na mě vážně číhal na tom prosluněném balkóně? To je nesmysl. Proč by postava používající neviditelnost vycházela ze stínů?

Znovu jsem zapátral pohledem kolem sebe. Ale v této malé místnosti se přece nemá kam schovat. Jsou tu jen police, malý stůl a pootevřená skříň. Halapartnou jsem bodal do všech volných prostorů a ujistil se, že se v nich protivník neskrývá. Další siréna. Poslední minuta. Musím se rozhodnout. Mám na balkón projít pravými, nebo levými dveřmi? Protivník je pravděpodobně za jedněmi z nich. Takže šance padesát na padesát. Podaří se mi postavit se mu tváří v tvář, nebo si vyberu špatně a vpadne mi do zad?

S těžkým povzdechem jsem se rozhodl a… vší silou sekl do otevřené skříně!

Těžká zbraň narazila na něco měkkého. Trefa! Místo prken a třísek dopadly na podlahu kapky krve, pak celá řeka krve a rozpůlené tělo. Měnič. Hráč této postavy většinou seděl na jednom místě a čekal na nic netušící oběť. Útočil zpravidla zezadu a zabíjel jednou ranou. V online turnajích se tato postava skoro nepoužívala, protože se pohybovala pomalu, a aby mohla zaútočit, potřebovala stát přímo vedle oběti. A pokud její první útok protivníka nezabil, neměla se jak bránit. Nečekaná volba, ale musel jsem uznat, že tomuto hráči téměř přinesla vítězství.

„Jooo! Viděli jste to?!“ vykřikl jsem radostně na spolubydlící, zatímco jsem si sundával helmu.

A zarazil jsem se.

Náš pokoj byl plný lidí v šedých maskáčových uniformách moskevské policie. Mí spolubydlící leželi přitlačení k podlaze a svalovci jim právě nasazovali pouta.

„Jo, viděli,“ uchechtl se muž, který mi mířil do obličeje samopalem. Vypadal, že tomu velí. „Co kdyby sis lehl na zem vedle svých kámošů, roztáhl nohy a dal ruce za záda? Nechtěj, abych to musel opakovat, kámo.“

2. KAPITOLA

VYHOZENÝ

„To mě vážně necháte vyhodit?“ zeptal jsem se, když si důležitý vyšetřovatel konečně našel čas, aby mě vyslechl.

„Co myslíš?“ odpověděl otázkou. Byl to muž středního věku s knírem, podle frček kapitán. Sebral ze stolu svazek papírů a několik z nich podepsal. „Pochopil bych, kdybyste místo školy jen hráli hry. Nelíbilo by se mi to, ale chápal bych to. Ale vy jste si prostě museli zařídit i sázky, co? Takže pro vás nemůžu nic udělat. Trestní zákoník Ruské federace, mám ti najít přesný článek a odstavec? Doba odnětí svobody až čtyři roky. Kirille, tys do toho skočil fakt po hlavě.“

Otřásl jsem se a hloupě přikývl. Jasně. Však už jsem to věděl. Loni jsem se díval, kam by nás nelegální projekt mohl přivést. Čtyři roky v base… Zasténal jsem a znovu se otřásl, abych si utřídil rozběhnuté myšlenky. Byl jsem hrozně unavený a cloumala mnou panika. Přemýšlení mi šlo jen hodně pomalu. Čas před výslechem jsem strávil na dřevěné lavici v cele předběžného zadržení místního policejního oddělení. Společnost mi dělala skupina neuvěřitelně smradlavých somráků, kteří se tam snad i pokadili. Snažil jsem se od nich držet co nejdál a neusnout, ale nakonec jsem si přece jen zdříml. O chvíli později mě cloumáním probudil seržant a provedl mě chodbou do téhle kanceláře. Tam se mi představil vyšetřovatel, ale na nic důležitého se nezeptal. Jen si potvrdil mé jméno, příjmení a krátký popis v mé složce.

Na všechno jsem mu poslušně odpověděl. Ano, jsem Kirill Viktorovič Ignatěv, věk dvacet let. Pocházím z malého města Suzdal ležícího ve Vladimirské oblasti. Bez sourozenců. Na matku si nevzpomínám. Byly mi čtyři, když zemřela. Otce jsem ztratil celkem nedávno. Od jeho smrti neuplynuly ani tři roky. Byl geolog. Jeho skupina náhodou na východní Sibiři narazila na nelegální zlatokopy a ti samozřejmě nestáli o to, aby se o jejich trestné činnosti někdo dozvěděl. Pak jsem bydlel u tetičky v Suzdalu, dokončil střední školu a přijali mě na Moskevskou státní univerzitu na obor geologie.

Kapitán pozorně poslouchal a něco si značil do papírů. Pak snad zapomněl, že existuju. Otočil se k počítači a dlouho pročítal množství textu.

„Kde jsou mí spolubydlící?“ zeptal jsem se, abych prolomil nastalé ticho.

Důstojník konečně vzhlédl od monitoru, odložil kuličkové pero mezi papíry a se zájmem se na mě podíval.

„Ti dva blbouni? Pro tuto chvíli je držíme v cele a neříkáme jim, co se s nimi stane. To je obvyklý postup. Chceme, aby znervózněli a hlavy jim naplnily ty nejhorší představy. Zítra nebo pozítří, až budou připraveni, jim nabídneme jednoduchou volbu; buď půjdou k soudu za provozování nelegálního internetového sázení, nebo se dobrovolně přihlásí do armády. Ještě neabsolvovali povinnou službu, takže skončí nejspíš jako vojíni u ženistů. Tam bývají studenti vyhození z geologie aspoň užiteční. Budou sloužit vlasti, získají životní zkušenosti a pořádnou lekci toho, co se stává, když člověk porušuje zákony.“

Zvážil jsem to, ale ve svém stavu spánkové deprivace jsem nedokázal pořádně myslet. Na jednu stranu je dobře, že existuje alternativa k vězení, ale na druhou stranu netuším, proč mi to důstojník říká a proč mě drží od spolužáků stranou. Vlastně od bývalých spolužáků…

„Proč nejsem zavřený s nimi?“ nevydržel jsem to.

„Protože ty, Kirille, nejsi jen spolupachatel, ty celý ten podnik vedeš. Bylo z toho na veřejnosti docela haló a někdo se musí před zákonem zodpovídat. Ale o tvém osudu ještě není rozhodnuto. Buď skončíš jak tví kumpáni někde daleko na severu, kde tě čeká sestavování pontonů a budování mostů, ale také je možné, že dostaneš na výběr z více možností.“

Odmlčel se a znovu se zahleděl do textu. Já se mezitím snažil pochopit, co tím přesně myslel a jaké detaily ho mohou zajímat. Ticho trvalo tak dlouho, že jsem málem začal znovu dřímat. Ale najednou se na stole rozezvonil telefon a já překvapením skoro nadskočil. Důstojník zvedl sluchátko, beze slova si vyslechl zprávu a zase ho položil.

„Právě se podařilo prolomit vaše účty. Máme seznamy vítězů a rozdaných peněz ze všech turnajů,“ oznámil mi a neskrýval spokojenost. „Nikdo z hráčů neunikne trestu. Některé, kterým to ve škole moc nejde, vyhodí a ty ostatní nakopnou, aby se soustředili především na studium. Ale co se týká tebe…“ Muž se zarazil, srovnal si před sebou papíry, překvapeně zahvízdl, něco si podtrhl a podíval se mi do očí. „Podle přehledu o pohybu peněz ses, Kirille, účastnil třiapadesáti turnajů. Z toho jsi sedmadvacet vyhrál a ve všech ostatních skončil na místě, které zaručovalo peněžní odměnu. Je to pravda?“

„Ano, přesně tak to je,“ řekl jsem a nesnažil se jakkoli vykrucovat. „Jen ve dvou turnajích jsem nedosáhl na odměnu. Jinak jsem vždycky aspoň něco vyhrál. Ale co na tom záleží, když teď…“

Podle viditelné změny jeho chování na těch výsledcích z nějakého důvodu skutečně záleželo. Vyšetřovatel opatrně vložil všechny dokumenty do plastové složky, tu položil na stůl a nahnul se ke mně.

„Ač to zní podivně, je to důležité. Právě včera nám přišla žádost, abychom sestavili seznam zkušených hráčů studujících na moskevských univerzitách a poslali ho nahoru. Naštěstí jsme všechny potřebné informace získali z vašich herních serverů.“

„Kdo by mohl chtít seznam studentů, kteří hrají hry?“

Muž pokrčil rameny a opřel se do židle.

„Vím jen to, co mi řekli. Nějaký institut v Moskvě, co se zabývá virtuální realitou, hledá pár zkušených lidí, kteří by mohli otestovat jeho programy. Nevím, kolik tam je volných míst, a neznám ani podmínky, ale rozhodně je to tam lepší než ve vězení nebo na vojně. Mysli, Kirille. Taková šance se nenabízí často. Unikneš trestu a místo něj získáš práci. Ale mysli rychle!“

Horečně jsem přemítal. Chvíli pracovat v Moskvě, než se tahle bouře přežene? To zní skvěle! Peníze za to asi nebudou, ale na tom teď nezáleží. Pravděpodobně mi totiž nesebrali moje dosavadní výhry, aspoň podle toho, že své platební karty mám pořád v peněžence. Na těch úsporách se dá nějaký čas pohodlně přežít.

„Není nad čím přemýšlet! Jdu do toho!“ vyhrkl jsem nahlas. „Kde to mám podepsat?“

3. KAPITOLA

KAMARÁDI V PROBLÉMECH

Probudil mě ženský křik.

„Ta debilní smlouva je fakt na dva roky?!“ úpěl někdo překvapeně, naštvaně a skoro hystericky.

Otevřel jsem oči. Ukázalo se, že jsem v tmavé místnosti plné pytlů s cementem a starého nábytku. Trvalo mi hodnou chvíli, než jsem se zorientoval a vzpomněl si, co se dělo. Z policejní stanice mě převezli autem s kouřovými skly přímo do tohoto starého hangáru. Popravdě nedokážu říct, jak dlouho cesta trvala a jakým směrem jsme jeli, protože jsem hned po nasednutí usnul. Pamatuji si jen, že mě vytáhli ven, dovedli do téhle místnosti a řekli: „Počkej na ostatní.“

Všechno mě bolelo. Strávil jsem noc v nepříjemné poloze na tvrdé lavici, kterou obyčejně najdete na zastávkách autobusů. Navíc to byla ta s područkou uprostřed, aby na ní nemohli spát bezdomovci. Já byl ale tak unavený, že jsem se na ni přece jen nějak složil. Když jsem se pohnul, projela mi nohou ostrá bolest.

„Podívejte, jogín už je vzhůru!“ zavtipkoval kdosi a ozval se smích.

Nějak jsem se vymotal z lavičky a rozhlédl se po ostatních. Tři muži a dvě ženy přibližně mého věku. Jsou to také vyhození hráči, kterým nabídli práci v tajném institutu?

Možná, ale jedna osoba do tohoto obrázku nezapadala. Tím si hned vysloužila mou pozornost. Dlouhonohá blondýnka s obličejem jako panenka měla bezchybnou postavu a… chytrý pozorný výraz, který okamžitě přebil první dojem a prozradil její vysokou inteligenci. Byla oblečená ve stylových cestovních šatech a botách, nechyběla jí značková kabelka ani drahé smaragdové náušnice. Elegantní kráska se rozhodně nepodobala někomu, kdo potřebuje nahrazovat skutečný svět tím virtuálním.

Druhá žena byla naopak úplně nezajímavá: malá, tmavovlasá, skromně oblečená a s tlustými brýlemi. Taková obyčejná ženská.

„Ahoj, všichni!“ pozdravil jsem je s úsměvem. „Přišel jsem o něco zajímavého? Zaslechl jsem někoho mluvit o dvouleté smlouvě…“

„Jo, to byl Artur,“ ukázala ta obyčejná ženská na dlouhovlasého chlapíka s náušnicí v levém uchu. „Říkal, že mu na fakultě předložili dvouletou smlouvu.“

„Přesně!“ potvrdil hipík. Měl na sobě potrhané džíny a černé tričko s logem Pink Floyd. „Dneska mě vyhodili. A to jsem byl už ve třeťáku! Je to na dlouhé povídání, ale měli svoje důvody. Zkusil jsem proti tomu bojovat, dokonce jsem děkanovi sepsal prohlášení o tom, jak jsem se z toho poučil a že už to nikdy neudělám… bla bla bla, znáš to… Ale ten kretén mi řekl, ať to tedy dokážu spoluprací s nějakou polovojenskou organizací v Moskvě. Prý mě pak přijme zpátky. Přinutil mě podepsat smlouvu, ve které černé na bílém stálo na dva roky.“

Artur sklonil hlavu a zmlknul. Ostatní to nijak nekomentovali a jen si mě prohlíželi.

„A co ty? Taky vyhozený student jako my ostatní?“ zeptal se dřepící kluk. S vlasy střiženými nakrátko a v černé kožené bundě, teplácích s pruhy a běžeckých botách vypadal jako předobraz všech gopniků. Typický zástupce ruské spodiny, chyběl mu jen monokl a pomačkaná cigareta značky Bělomorkanal.

Neměl jsem co skrývat, proto jsem jim řekl své pravé jméno a to, že mě vyhodili z geologie na Moskevské státní, protože jsem místo studia hrál onlinovku za peníze.

„Takže jsme na tom všichni stejně,“ zasmála se žena hořce. „Zatímco jsi spal, navzájem jsme se seznámili a zjistili, že jsme se všichni zúčastnili finále stejného turnaje. A já se svou lukostřelkyní skoro vyhrála. Byla jsem jedna z posledních zbývajících hráčů. Ale měla jsem smůlu, párkrát jsem se netrefila a bojovník mě rozsekal…“

„Měla jsi tomu ogrovi mířit na nohy a couvat, aby se k tobě nedostal,“ poradil jsem jí s mrknutím.

„Takže tos byl ty, Kirille?! Tvůj ogr mě zabil? Tys to finále vyhrál, že jo?“ zahrnula mě překvapenými otázkami. „Přiznej se, určitě jsi za to dostal hrozně moc peněz!“

„Hmm,“ zastyděl jsem se a sklopil oči k zemi. „Jasně, vyhrál jsem, ale nedostal jsem ani halíř. Jakmile jsem sundal helmu, už mě drželi policajti v klepetech. Ani jsem nevstal od počítače.“

V tu chvíli se do rozhovoru zapojil tichý svalnatý kluk, který vypadal, že pochází z Kavkazu. Až dosud se bezvýsledně snažil zprovoznit mobil.

„Já vám říkám, že ty policajty zavolali samotní organizátoři! Jen oni znali IP adresy všech soutěžících. Všechny nás udali proto, aby nemuseli vyplácet výhry. Nechali si ty prachy pro sebe, kokoti!“

Ostatní s ním souhlasili. Vzduchem létaly kletby a nadávky namířené na organizátory. Já si stěžoval nejhlasitěji ze všech, aby mě nikdo nepodezíral ze spojenectví s tajemnými podvodníky. Když se všichni odreagovali, nastalo zase ticho. Využil jsem ho k tomu, aby se mi ostatní znovu představili.

Blondýnka se jmenovala Anička a studovala medicínu. Vůbec jí nevadilo, že ji vyhodili, protože nesnesla pohled na krev. Stejně to celé dělala jen kvůli rodičům. Ta druhá žena byla Máša. Když vynecháme detaily, chodila na technickou univerzitu a také z ní docela ráda vypadla. Z jejího pohledu to bylo jen prodlužované utrpení, neustálý nedostatek peněz a ponižující žádosti o stipendia a koleje.

Gopnik se zdráhavě představil jako Denis, ale nic dalšího prý nepotřebujeme vědět, protože „je to dávná minulost“. Poslední kluk byl otevřenější. Řekl, že se jmenuje Imran a je expertem v bojovém umění sambo. Tělovýchovnou fakultu vystudoval už loni, ale nechtělo se mu vracet do rodného Dagestánu. Přežíval na koleji s kamarády a čekal, jestli se neobjeví nějaká příležitost.

„Slíbili mi dobrou práci v Moskvě, ale něco se přihodilo,“ řekl, aniž by zabíhal do detailů nevydařeného plánu. Ještě chvíli něco ťukal do mobilu, ale pak ho vrátil do zadní kapsy kalhot a prohlásil: „Je to krám! Nemůžu se připojit k síti. To bude tou ocelovou střechou.“

„Ta za to může jen zčásti,“ ozval se uštěpačný hlas. „Jsme na vojenském území, takže tu máme rušičky signálu.“

Všichni naráz jsme se otočili a spatřili svalnatého muže ve středních letech. Na rukávu tmavomodré uniformy měl našitý barevný emblém se zlatou korintskou přilbou uvnitř bílého kruhu. Pod ním bylo kurzívou napsáno Druhá legie. Nevypadal ozbrojený, ale zkušenosti z armády byly na první pohled patrné už podle vojenského postoje.

Aniž by nám dal čas zamyslet se nad tím, co právě řekl, pokynul směrem do vzdáleného kouta hangáru.

„Pokračujte tudy. Úplně vzadu najdete hromadu střešních tašek. Odsuňte je, jsou tam schody. Běžte do tunelu a jděte rovně, až přijdete ke Kupoli. Ostatní tam už čekají. Brzy to vypukne. V Kupoli není zrovna největší konferenční sál, tak sebou hněte. Prezentace potrvá několik hodin a poslední příchozí budou muset stát.“

* * *

Tašky jsme našli okamžitě. Bylo jich tolik, že nešly zvednout, ale lehké zatlačení spustilo skrytý mechanismus. Odsunuly se stranou a odhalily kulatý poklop s kovovým žebříkem ztrácejícím se dole v temnotě. Imran tam sešplhal jako první a zanedlouho už na nás volal, že našel vypínač. Rozsvítil světlo.

Zjistili jsme, že žebřík je kraťoučký, zato tunel částečně osvětlený mdlými žárovkami mi připadal nekonečný. Hrozně dlouho jsme kráčeli podél ničím neozdobených šedých betonových zdí, pozorovali trubky a svazky kabelů na podlaze. Občas nám další cestu zahradily ocelové dveře, ale pokaždé se potichu otevřely, když jsme se k nim přiblížili. Byly silné, nejméně pětadvacet centimetrů, možná neprůstřelné. Za posledními z nich jsme konečně narazili na žebřík vedoucí pro změnu nahoru.

Zamrkal jsem, abych si zvykl na ostře osvícenou malou místnost. Robustní strážný u kovového rámu, také oblečený v uniformě Druhé legie, nám přikázal, abychom odložili na stůl všechny předměty, které máme u sebe.

„Dlouho teď nebudete nic potřebovat,“ ujistil nás. Jeho parťák stojící opodál se zasmál.

Anička z medicíny stála v řadě jako první. Upadla do rozpaků a obličej se jí zbarvil do nečekaně tmavého odstínu červené. Dlouho přemýšlela, zda má všechny seznámit s obsahem své kabelky. Nemám tušení, co tam měla tak kompromitujícího, a ani jsem se to nedozvěděl. Strážní nás požádali, abychom ustoupili a ušetřili ji trapného momentu.

Po ní přišla řada na mě. Musel jsem převrátit všechny kapsy naruby a vyložil občanku, pár drobných, neotevřený balíček kondomů a teď už neplatný studijní průkaz a klíče od koleje. Pak přišla na řadu peněženka s debetními kartami, které představovaly přístup ke všem mým úsporám. Nařídili mi projít detektorem a rychle mě prošacovali. Chovali se naprosto profesionálně. Ujistili se, že nic neskrývám, a vrátili mi kondomy. Zbytek věcí umístil jeden ze strážných do velkého průhledného sáčku, který zatavil malou svářečkou.

„Ani nevím, jestli je to dobře, nebo špatně,“ zasmál se Denis, když si všiml, co mi nechali. Po mně byl na řadě on.

„Nezdržujte a pokračujte do Kupole! Nezapomeňte, že máte číslo čtrnáct set sedmdesát!“ spěchal na mě voják a přilepil na sáček značku.

Máša, která šla přede mnou, dostala číslo 1469 a hipík Artur 1468. Pokud v tom byl systém, v té tajemné kupoli se sejde nějakých patnáct set lidí. To je dost velká parta. Ten projekt asi nebude žádná legrace!

Strážný prostrčil můj sáček malým otvorem ve zdi, kde ho hned někdo převzal. Já pokračoval chodbou dál a opakoval si pořád dokola své číslo, abych si ho zapamatoval: „Čtrnáct set sedmdesát!“

4. KAPITOLA

PODZEMNÍ KUPOLE

Slovo „kupole“ jsem už několikrát zaslechl, ale nečekal jsem, že se bavíme o tak velkém prostoru. Přesně jak jméno napovídalo, šlo o dutou železobetonovou polokouli. Nicméně její rozměry byly dechberoucí. Průměr v úrovni podlahy nejméně čtyři sta metrů, protilehlá zeď se ztrácela a rozplývala v modrošedém oparu. Vrcholek dosahoval výšky asi padesáti metrů a množství světel nad námi dodávalo iluzi poledního letního slunce. Pod podlahou se podle orientačních tabulí nacházely byty, fotbalové hřiště, pár tenisových kurtů a park.

„Wow, netušil jsem, že je v Moskevské oblasti něco tak velkého,“ řekl Artur, na kterého to také zapůsobilo.

„A ani to není tak daleko od města. Jeli jsme sem z centra jen hodinu,“ dodala Máša. „Okolo Dmitrovského dálnice jsou sice vidět velké hangáry, ale i ty jsou daleko menší než tohle…“

„Lidi, podívejte!“ křikla Anička a ukázala na stříbrný objekt ve tvaru cigarety, který poletoval těsně pod stropem.

Nejprve jsem to považoval za vrtulník. Ale chybějící rotory, podivný ladný tvar a tichost letu mi naznačily, že něco takového vidím poprvé v životě.

„To má být nějaký vtip?“ S ostatními jsme si vyměnili nechápavé pohledy.

Jakási blondýnka ve stříbrné blůze a s kůží zarudlou z večerního běhu zaslechla naše překvapené výkřiky a zastavila se u nás.

„Nováčci? Vždyť je to jasné. Testují antigravitační létač podle miyelonianského designu. Tohle je vlastně už druhý prototyp. S tím prvním havaroval před měsícem jeden špatný pilot do kukuřičného klasu.“

„Aha, tak teď už je všechno jasné. Samozřejmě, vždyť je to obyčejný antigrav! Proč nás to hned nenapadlo?“ odpověděl Denis a snažil se ženu popíchnout. „To vidíme každý den. No, a jistěže narazil do kukuřice!“

Žena neodpověděla, jen si ho změřila pohledem a pokračovala v běhu. Na zádech uniformy měla číslo 343 a vedle něj symbol lebky býka s dlouhými rohy. Pod tím stálo gotickým písmem První legie.

„Podle čísla je tu už dost dlouho,“ pronesl jsem zamyšleně a požádal Denise, aby nezačínal rozbroje s místními.

Ten jen sprostě zaklel a ohradil se, abych ho nepoučoval. Navíc se nijak nerozpakoval, začal vulgárně a urážlivě komentovat atletčinu postavu a plynule pokračoval zobecňováním všech žen. Myšlenku však nedokončil, protože ho vedle stojící Imran dloubl do zad, až ho málem porazil.

„Neopovažuj se v mé přítomnosti urážet ženy! Máš matku, já mám taky matku. Všichni mají matku. Chovej se k ženám, jež dávají život, s úctou.“

Rozpor dál nepokračoval, ale gopnik si ještě nějaký čas šeptal pod vousy nesrozumitelné výhrůžky. Kráčeli jsme po pískem sypaném chodníku a zastavili se až u křižovatky s rozcestníkem. Tři šipky ukazovaly směr: Střelnice, Labyrint, Kukuřice.

Nebyla tam ani zmínka o konferenčním sálu nebo jakékoli podobné místnosti. Dál jsme raději nešli. Naštěstí jsem si všiml dvou mužů nedaleko hrajících tenis a poradil se s nimi. S radostí mi pomohli a za pár minut už se celá naše skupina usazovala v malé polokruhové místnosti připomínající uzavřené letní kino. Čekalo tu už padesát lidí, a přestože tady bylo dost míst pro všechny, málem jsme přišli pozdě. Muž dost vysoký na to, aby se mohl živit jako basketbalista, a oblečený do perfektního obleku už testoval mikrofon a připravoval se na proslov.

„Zdravím vás. Jmenuji se Ivan Lozovský, jsem zástupce vrchního velitele Kupole a současně i diplomat naší frakce,“ představil se a požádal o zhasnutí světel.

Místnost se ponořila do tmy a za mužem se rozzářila obrazovka. Na ní se objevil humanoid, který se díval přímo na nás. Měl husté obočí, vysoké čelo, černé oči bez zorniček, rozpláclý nos a velkou bradu. Srstí porostlé uši mu neodstávaly a z těsně sevřených rtů vykukovaly dva špičáky, díky nimž působil jako predátor. Přes kovovou zbroj měl přehozený ostře rudý plášť. Obě ruce svíraly rukojeť širokého meče.

„Takže, nováčci, začnu od úplného začátku. Před sebou vidíte kronga Daveyesh-Pira. Je jedním z nejvýznamnějších představitelů mocné vesmírné rasy geckhů a všemocným svrchovaným vládcem nad mnoha teritorii v naší galaxii. Mezi jeho území patří podle vesmírných zákonů i planeta Země. Chápu, že to může znít neuvěřitelně a nejednoho to zjištění šokuje, ale osud lidstva zcela závisí na tomto tvorovi. Jedno si hned ujasněme – geckhové nejsou naši nepřátelé. Spíš jde o jakési ochránce a mentory. V případě střetu s jinou rasou budou bojovat po našem boku. Ale přesto musíte mít na paměti, že krong Daveyesh-Pir má právo a moc lidstvo ze zemského povrchu odstranit, stejně jako může zničit jakoukoli civilizaci, která by se vůči geckhským vládcům chovala neuctivě či neposlušně.“

V místnosti nejenže utichly všechny šeptané konverzace, ale některé posluchače novinky tak odrovnaly, že přestali i dýchat. Mluvčí se odmlčel a ujistil se, že si všichni uvědomili závažnost sdělení. Pak pokračoval.

„Když jsme teď všichni pochopili politickou realitu, můžeme probrat to, proč jste tady: Kupoli, hru ohýbající realitu a vaši roli v tom všem.“

Já byl asi jediný z přítomných, kdo padesátisekundovou nahrávku s chlupatým mimozemšťanem viděl poprvé. Vzpomínám si, že jsem o ní loni cosi zaslechl z vášnivých diskuzí na internetu, ale objevila se v době, kdy jsem kromě studia neměl čas na nic jiného. Chvíli předtím jsem se poprvé opravdu zamiloval, ztratil zájem o všechno ostatní a ve třech předmětech si tím vysloužil nejhorší možné známky. Moc mi nechybělo k úplnému vyloučení ze školy, a proto jsem celé dny trávil v knihovně, studoval texty, psal rešerše a pečlivě se připravoval na testy a zkoušky.

Přesto, i kdybych loni to video viděl, stejně jako miliony lidí bych neuvěřil, že jde o dlouho očekávaný první kontakt. Po zprávě Ivana Lozovského o našem nepříliš jistém postavení jsem se na video pořádně soustředil. Záruka bezpečí na jeden tong, jak dlouho to asi je? Nestyděl jsem se a rovnou se zeptal.

„Skvěle, výborná otázka!“ odpověděl diplomat nadšeně. „Před časem jsme studovali, jak rasa geckhů vnímá čas. Jeden tong se rovná přibližně třem rokům a šesti měsícům. Ale jsou v tom dvě nejasnosti. Zaprvé víme, že na jejich domovské planetě Shiharse ubíhá čas rychleji než na Zemi, takže tong tam trvá o něco kratší dobu než tady. Přesně jde o rozdíl šesti procent, což znamená, že bychom měli o dva měsíce a sedmnáct dnů méně. A zadruhé jsme ještě neobdrželi odpověď na otázku, kdy ten odpočet začal. Tyto videonahrávky se vysílaly celkem třiadvacet dnů a pokaždé v nich zmínili jeden celý tong. Někteří věří, že se odpočet spustil nikoli ve chvíli, kdy došlo k prvnímu vysílání, ale kdy byla na Zemi vyrobena první kapsle pro virtuální realitu, přes kterou se lze připojit do jejich hry.“

„Kapsle pro virtuální realitu?“ zeptal se kluk s brýlemi, u něhož vzbudil neznámý termín velký zájem.

„Ano, přesně tak. Kapsle pro virtuální realitu. Schémata na konci videonahrávky ukazují obecný design kapslí a způsob, jak je sestavit. Každé schéma značí jinou součást, ale je to docela logické a zapadá to do sebe. Nejdříve ji vytvořili v Jižní Koreji, to bylo před rokem a sedmi měsíci, a jako první vstoupil do virtuálního světa Kim In-Hun, mladý inženýr tamní softwarové firmy. On byl také první člověkem, který úspěšně prošel labyrintem. Naštěstí byl dost duchaplný na to, aby neodešel příliš daleko od místa, kde do něj vstoupil, a hned se zase vrátil a sdělil úřadům, co objevil. Brzy nato se do hry připojilo pár výzkumníků a po nich jednotka třiceti korejských vojáků. Po měsíci naše vojenská rozvědka odhalila velký stavební projekt poblíž města Yeongju. Šlo o podzemní komplex nazvaný Nop-Eun Ogsusu, což v překladu z korejštiny znamená ‚vysoká kukuřice‘. Zanedlouho jsme i my sestavili několik kapslí a zahájili výstavbu Kupole. Tak říkáme naší podzemní základně v Moskevské oblasti, kde se právě teď nacházíme…“

„Zmínil jste labyrint. Co jste tím myslel?“ přerušil ho znovu ten brejloun.

Diplomat se nespokojeně zavrtěl, ale přesto odpověděl.

„Po vytvoření postavy se každý nováček objeví uprostřed labyrintu. Tam by si měl zvyknout na virtuální tělo, trénovat a otestovat své schopnosti. Pokud se nový hráč dokáže dostat z labyrintu v určitém časovém limitu, získá body statistik navíc. Možnost zvýšit si základ statistiky se objevuje jen velmi vzácně. Normálně toho dosáhnete jen tréninkem. Právě proto máme vedle administrativní budovy přesnou kopii labyrintu, který si musíte před připojením do hry zapamatovat. Na nalezení cesty ven budete mít třicet minut. Než vás pustíme do hry, musíte to zvládnout za patnáct. Až jím projdete, nesmíte investovat žádné body. Jen si zapíšete všechny informace o postavě a odpojíte se. Naši zkušení mentoři vaše záznamy vyhodnotí a řeknou vám, na jaké schopnosti se máte zaměřit, abyste hráli co nejefektivněji, a kam průběžně investovat nevyužité body schopností.“

„A co znamená ta kukuřice?“ Kolega nedokáže udržet zavřenou hubu, přestože už na něj pár ostatních začalo syčet.

Lozovský konečně posunul prezentaci na další obrázek a místo srstnatého obličeje našeho vládce jsme spatřili válcovou budovu připomínající kukuřičný klas.

„Tato otázka je poslední, na kterou teď odpovím. Pokud budete mít nějaké další dotazy, ptejte se na konci prezentace, jinak to nikdy nedokončíme,“ upozornil nás klidným tónem. „Takže kukuřice a její účel… Jednu kapsli pro virtuální realitu lze umístit v podstatě kamkoli a bude fungovat, protože přijímá energii z gravitačního a elektromagnetického pole planety. Ale při větším množství kapslí se to komplikuje. V tuto chvíli jich máme stovky a potřebujeme je synchronizovat tak, aby spolupracovaly. Nejde jen o to, aby se do hry připojil nový hráč. To nestačí. Ten člověk se musí objevit na přesně určeném místě a je nutné, aby ho systém označil jako člena naší frakce…“

Diplomat se na chvíli odmlčel a nalil si do sklenice minerálku. V sále bylo dost horko, také bych se rád napil.

„Abych nezapomněl, naše frakce se jmenuje Člověk-3. Zkratka Č3 se vždy zobrazí na vašem vybavení a není možné ji odstranit či smazat. Korejci mají značku Č0, což znamená, že jsme v pořadí čtvrtá lidská frakce, která se připojila do hry. A co se týká té kukuřice… Uspořádání kapslí pro virtuální realitu nám poradili geckhové. Jedná se o vysokou stavbu s jádrem ve středovém sloupci. Každá kapsle značí jedno zrno kukuřice. Teoreticky je výška klasu neomezená, ale u nás v Kupoli jsme začali se stovkou zrn na klas, čímž jsme se dostali na dvacetipatrovou výšku. Vaše skupina bude pracovat v klasu číslo patnáct. Ten je už připraven. Na šestnáctém klasu se už pracuje, ale přesvědčit dalších sto lidí, aby se k nám připojili, zabere nějaký čas.“

Našpicoval jsem uši, aby mi neunikly důležité informace o omezení počtu hráčů a problémech s tím spojených, ale diplomatovu řeč přerušil ohlušující řev sirény. Ten zvuk, který mě mrazil až do morku kostí, připomínal cvičení pro případ náletu. Začaly se mi kroutit uši a po zádech mi přejel mráz. Pak celou Kupolí zaduněl hromový hlas.

„Pozor! Mluví k vám vrchní velitel. Nepřítel zaútočil na hraniční věž IV. Temná frakce nás napadla přes Mlžný průsmyk. Přišlo víc než čtyři sta útočníků, mezi nimiž bylo spatřeno i pět nejlepších nepřátelských hráčů. Všichni do zbraně!“

5. KAPITOLA

PŘIPOJENÍ DO HRY

A tím byla seznamovací prezentace přerušena. Ivan Lozovský nám prozradil, že není jen diplomat, ale i hráč na vysokém levelu, a dodal, že je velmi důležité, aby se teď všichni postavili do předních linií. Proto přesunul dokončení dvouhodinového setkání na sedmou hodinu zítra ráno.

Ozvala se spousta otázek. Některé zajímala Temná frakce, jiné počet hraničních přechodů a ostatní se ptali na celkovou situaci. Ale diplomat už neodpověděl, jen nám doporučil, abychom zamířili do obytné části, seznámili se s ubytováním, denním rozvrhem, pravidly Kupole a pak šli do jídelny povečeřet a odpočinout si. Zítra dokončíme prezentaci, dojde na studium labyrintu a vytvoření postavy, a nakonec nás připojí do hry ohýbající realitu.

Odešli jsme z jednacího sálu. Siréna vyla i venku, mnoho lidí běželo jedním směrem.

„To vypadá vážně. Možná bychom jim měli nějak pomoct?“ navrhl jsem, ale nikdo se ke mně nepřidal.

Všichni se vymlouvali na to, že jsme přece dostali jasné instrukce, co dělat. Nikdo nechtěl porušit pravidla hned první večer. Povzdechl jsem si a zamířil za ostatními. Cesta k ubytování vedla mezi klasy a já konečně spatřil ty vysoké struktury na vlastní oči. Říct jen, že na mě udělaly dojem, by nestačilo. Válcové sloupy se tyčily do šedesáti metrů. Obtáčela je vnější schodiště, do stran okolo jádra klasu trčela skleněná zrna a v každém čekala kovová věc. To byla jistě ta kapsle.

„No vida, tady je ten náš, číslo patnáct!“ řekla Máša a ukázala na jednu z budov.

Zastavil jsem se a podíval se nahoru, na své budoucí pracoviště. Ta výška fakt naháněla hrůzu. Ještěže nemám závratě, protože jinak nevím, jestli bych tam vůbec vylezl.

Kromě velkého označení 15 na betonovém panelu před vchodem byla zrna očíslována v rozmezí 1401–1500. Uvědomil jsem si, že všichni ti běžící lidé míří do jiných klasů. Do našeho nevběhl nikdo. Znovu jsem se podíval na číslo na panelu. Podivné. U vchodu nestáli ani žádní hlídači. Co nás teď může zastavit?

Chtěl jsem to říct novým známým, ale zjistil jsem, že už poodešli po cestičce dál. Zůstal jsem sám. Co když…?

Věřil jsem intuici. V podstatě nikdy mě nezklamala. Teď, stejně jako tehdy před finálovým kolem turnaje, kdy jsem si změnil postavu, jsem cítil v kostech, že nemám ztrácet čas a zjistit o nové hře co nejvíc.

Obezřetně jsem zamířil k věži. Čekal jsem, že na mě každou chvílí někdo zakřičí. Nikdo se mě však nepokusil zastavit, vlastně jsem ani nikoho nezajímal. Teď už sebejistěji jsem začal stoupat po schodech. To je hrůza. Fakt tu nemohli postavit výtah? Než jsem se dostal do osmého patra, už se mi z té námahy třásly nohy. A má kapsle byla až ve čtrnáctém. Když jsem se tam vyškrábal, vyčerpáním jsem málem padal a šel jsem v podstatě po čtyřech. Hrůza!

Na zdi jsem spatřil číslo 1470 a krátkou chodbičku vedoucí do prosklené místnosti s kovovou oválnou kapslí přikrytou průhledným víkem. Tak takhle se připojím do hry! Stál jsem tam, hleděl na ten špičkový výrobek a obdivoval jeho bezchybně ladné křivky. Stačil jeden dotek a víko se neslyšně odsunulo. Matrace z měkké porézní hmoty mě přímo vábila a lákala, abych si do ní co nejrychleji lehl.

Mám si sundat boty a svléknout se? V místnosti není věšák, ale to ještě nemusí nic znamenat. Podíval jsem se přes sklo na sousední věž, kde právě jakási žena vstoupila do zrna ve stejném patře, jako jsem byl já, lehla si do kapsle obutá a rychle za sebou zavřela víko. Takže svlékat se není třeba. Opatrně jsem si stoupl na měkkou matraci. Je to dobré, udrží mě. Lehl jsem si na záda a chtěl sáhnout po víku, ale to se pohnulo samo. V tu chvíli se jeho materiál, který vypadal jako čiré sklo, ztmavil a vše zalila čistá čerň. Nepodobala se temnotě noci nebo uhlí. Byla to absolutní černá, která pohlcovala veškeré světlo.

Tomu říkám tma, pomyslel jsem si a svět okolo mě se změnil.

Objevil jsem se v malém kulatém pokoji s bílými stěnami, stropem i podlahou. Místnost byla maximálně metr a půl široká. Neviděl jsem, odkud vychází slabé světlo, zdánlivě přicházelo ze všech směrů. Jedinou zajímavou věcí bylo vysoké zrcadlo.

Tedy zrcadlo… Nebylo ze skla ani z kovu, to se jen na jednu stěnu promítal obrázek. Vše, co jsem udělal, se na něm ukázalo. Stačila myšlenka, aby se obrázek otočil a já se na sebe mohl podíval z jiného úhlu. Přesně to jsem udělal a chvíli jsem se ze všech stran pozoroval kritickým okem. Moc jsem se sám sobě nelíbil.

Vlasy příliš dlouhé. Už dávno jsem měl zajít k holiči… Okamžitě jsem se v zrcadle objevil s krátkým sestřihem! Wow! Můžeme je o něco prodloužit a udělat šikmou ofinu? Obrázek se změnil přesně podle mých představ. Je možné změnit jejich barvu? Ne, takovou jsem nemyslel.

Pohrál jsem si s účesem a ponechal mu lesklý odstín černé. Přešel jsem k očím. Toužil jsem po smaragdově zelených, ty jsou považovány za nejvzácnější. No, vypadaly hezky, ale vůbec se nehodily k těm černým vlasům. Co třeba ledově modré? Anebo… co když je nechám zářit jako oči kouzelníka? Vypadal jsem strašidelně, ale to mi nevadilo.

Teď k tělu. Chtěl bych být vysoký s širokými rameny a tak dále… Líbilo by se mi vypracované tělo, aby po mně toužily všechny ženy, ale byl jsem střízlík a natolik se tvary změnit nedaly. Systém mi dovolil jen upravit odstín pokožky a odstranit nebo přidat znamínka či jizvy. Škoda, ale co se dá dělat. Tak dál.

Jméno: Kirill Viktorovič Ignatěv.

Chcete změnit jméno postavy?

Slova se objevila v zrcadle nad mou postavou, ale zavrtěl jsem nespokojeně hlavou. Ne, tohle nepůjde. Vážně chci, aby každý náhodný kolemjdoucí znal mé skutečné jméno? Co když někoho naštvu? Pak by si mě mohl jednoduše najít v reálu.

No… podařilo se mi to zkrátit na Gnat, ale víc už to nešlo. Gnat? Tak mi říkali ve škole, takže to na mě působilo přirozeně. Dobrá, budu Gnat. Co tu máme dál?

Dostupné třídy postavy: geolog, prospektor.

Co to má sakra být? To není fér! Proč mám na výběr jen dvě? Třeba bych rád byl tankista, odstřelovač nebo pilot. Pokusil jsem se skromnou nabídku různými způsoby rozšířit (například návratem do předchozího menu), ale nic se nezměnilo. Stále jen geolog nebo prospektor. Do řiti… Jak se ti dva od sebe vlastně liší?

Geolog.

Specializace: objevování a těžba cenných minerálů, ložisek a rudných žil. S nárůstem levelů a schopností se zvyšuje i šance na objevení a vytěžení surovin.

Základní schopnosti: mineralogie, prohledávání, výbušniny.

Omezení třídy postavy: nemůže použít těžkou nebo energetickou zbroj. Nemůže použít odstřelovací pušky nebo raketové zbraně.

Všechny informace se vypsaly na zrcadle nad mou postavou. Jasně, tomu rozumím. A jak je na tom prospektor? Ihned se zobrazil příslušný text.

Prospektor.

Specializace: objevování tajných míst, anomálií a minerálů s pomocí elektronických skenovacích přístrojů. S nárůstem levelů a schopností se zvyšuje i šance na objevy a prodejní cena objevených předmětů.

Základní schopnosti: elektronika, skenování, kartografie.

Omezení třídy postavy: nemůže použít těžkou nebo energetickou zbroj. Nemůže použít odstřelovací pušky nebo automatické zbraně. Nemůže pilotovat vesmírnou loď nebo jiný létací prostředek.

To je v… Prospektor má moc postihů! Přestože by mě lákalo hledat skrytá místa a anomálie, nemožnost používání automatických zbraní mi připadala jako zásadní omezení. V boji na velkou vzdálenost budu také bezmocný, ale v tom měl geolog stejné problémy. Na střední a krátkou vzdálenost… ani nevím. Nemám tušení, jaké zbraně jsou ve hře dostupné. Možná existují nějaké neautomatické, a přesto silné. Anebo možná ne…

Znovu jsem si nechal zobrazit informace o geologovi. Ta třída mi připadala o něco vyrovnanější a v podstatě to byla na základě mých studií a praxe správná volba. Už jsem si ho chtěl zvolit, když se mé oči zastavily na slovech zmiňujících těžbu.

Co to znamená? Že by mým úkolem nebylo jen objevování minerálů či rudných žil, ale musel bych je i sám vykopat? Má postava měla bonus do těžby surovin, takže kdo je na to povolanější? Ten neradostný výhled mě úplně odradil. Rozhodně nechci následující dva roky strávit rozbíjením kamenů. To bych asi zešílel nudou.

Na druhou stranu slova jako „tajná místa“ a „anomálie“ vábila každého hazardního hráče. Prospektorova cesta slibovala i další zajímavé možnosti. Takže jsem se rozhodl.

Zrcadlo ztmavlo a objevila se tabulka.

Pozorně jsem si ji prostudoval. Těžko říct, jestli je to dobře nebo špatně, ale ta nízká kondice mě nakrkla. Jen 10 bodů! Nulová hodnota u kouzel mi také nepřipadala vůbec dobrá. Nejde o to, že bych u prospektora čekal kouzelné schopnosti, to spíš naopak. Ale ta část tabulky mi jasně naznačovala, že kouzla existují! Což asi znamená, že můj prospektor na levelu 1 je v kouzlech na nižší úrovni než mnoho ostatních hráčů.

U každé ze statistik se mi nabídla ještě krátká informační tabulka. Například síla rozhodovala o tom, kolik váhy postava unese, jak daleko dokáže házet a kolik zranění udělí ručními zbraněmi. Počet bodů zdraví závisel na kondici, levelu a třídě postavy. U kouzel se psalo, že množství many závisí na inteligenci, levelu a třídě postavy. V tom měl prospektor jasnou nulu.

V podstatě jsem neobjevil nic nového. Všechny statistiky postavy se podobaly tomu, co jsem zažil v jiných hrách. Nechápal jsem jen tu slávu. Jak se počítá a jaký má na hru vliv? Buď jde o něco ve smyslu karmy, kde se budou počítat pozitivní či negativní hodnoty mých rozhodnutí, nebo jde o proměnnou ovlivňující reakci dalších postav herního světa. Vždyť je velký rozdíl mezi tím, jestli vás o službu požádá anonymní nýmand, jehož odmítnutím vůbec nic neriskujete, nebo když vás o to samé požádá slavná a všemi respektovaná osoba.

Velice rychle jsem pochopil, že parametry v tabulce nemůžu nijak upravit a nezbývá mi než přijmout to, co mi herní systém nachystal. Mohl jsem jen odsouhlasit, že jsem seznámený se základními informacemi, a vybrat si, jestli se chci připojit do hry hned, nebo raději ještě počkat.

Správným rozhodnutím by teď bylo opustit kapsli pro virtuální realitu, počkat do zítra, vyslechnout si zbytek dvouhodinové přednášky, zorientovat se v tréninkovém labyrintu a teprve potom pokračovat dál. Ale asi víte sami, jak je složité odtrhnout se od nové hračky.

Věděl jsem, že mě hned po souhlasu přesunou do labyrintu, kde otestují mé schopnosti. Tušil jsem, jak vedení naštvu, když test pokazím a přijdu o možnost si postavu zesílit. Na druhou stranu už nejsem dítě. Nevidím podobnou hru poprvé. Dávno vím, jak se pohybovat a orientovat v prostoru. Jsem zkušený hráč, který prošel nejtemnější hlubiny mnoha herních světů. Koneckonců ten labyrint je pro nováčky, s mými schopnostmi a zkušenostmi bych ho měl bez problému projít. Nehrozí, že by se mi to nepodařilo.

Soustředil jsem se, popřál si hodně štěstí a potvrdil, že jsem připravený na test.

6. KAPITOLA

TEST LABYRINTEM

Celý obraz se hned změnil. Zrcadlo zmizelo a nahradil ho půlkruhový otvor ve zdi. Vyplňovaly ho nitky zářícího silového pole, které se občas zablesklo elektrickým výbojem. Pak se postupně objevily krátké různobarevné čáry. Jedna značila zdraví, druhá výdrž a třetí nasycení. Před očima jsem spatřil i konkrétní rady, abych si nic nepopletl a nemusel se doptávat, co která funkce zajišťuje.

Otočil jsem hlavou, ale průsvitné čáry ukazatelů zůstaly jako přikované stát na svém místě v levém horním rohu. Nijak mi nezacláněly ani neobtěžovaly. Všechny ukazatele byly na maximu, takže jsem jen souhlasně přikývl. Promluvil jsem k neznámému moderátorovi.

„Všemu rozumím a nemám otázky. Kromě jediné. Co se ode mě čeká? Mám tím silovým polem projít? Nekopne mě jako zásuvka?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Odpočet.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.