Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Larry Correia v nakladatelství

LOVCI MONSTER

Lovci monster s.r.o.

Lovci monster: Vendeta

Lovci monster: Alfa

Lovci monster: Legie

Lovci monster: Nemesis

Lovci monster: Invaze

Lovci monster: Z archivu

Lovci monster: Ochránce

Target Rich Environment *

GRIMNOIRSKÉ KRONIKY

Drsná magie

Magické pouto

Okovy války

SÁGA ZAPOMENUTÉHO VÁLEČNÍKA

Syn černé meče

Rod zabijáků

Ničitel světů *

Larry Correia & John Ringo

PAMĚTI LOVCE MONSTER

Grunge

Hříšníci

Světci

* Připravujeme

Copyright © 2019 by Larry Correia

Cover Art © Kurt Miller

Czech Translation © Kateřina Niklová

ISBN ePub 978-80-7594-480-1

ISBN mobi 978-80-7594-481-8

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

Pro Jody

KAPITOLA 1

PŘED PĚTADVACETI LETY

Děti po sobě házely kameny, dokud se nedostaly tak blízko, aby se do druhé skupiny pustily holemi. Kdykoli se některé z nich zranilo natolik vážně, aby se rozplakalo, ostatní se mu začali posmívat, protože byly dětmi válečnické kasty a pro uplakance mezi nimi nebylo místo.

„Banda divochů,“ zkonstatoval příslušník první kasty. Byl oblečený do bílé a zlaté, což dětem válečníků připadalo hloupé. Jak by se totiž, u všeho na světě, mohl v bílé a zlaté ukrýt mezi stromy a ze zálohy vzít útokem nepřátele? Důležitý host stál na vyhlídkové plošině vedle známé postavy jejich vůdce, phontha posádky rodu Vane, Andamana Vanea.

„Kolik jim je, šest?“

„Šest až osm. Starší a větší děti si hrají na válku na jiném cvičišti; nepolámou tak ty malé.“

„Hrají?“

„Ano. Tohle není výcvik. Výcvik je vážná věc. Hra na válku jim nabízí možnost předvést, co v nich je. Tak to u nás chodí. Zapojujeme je brzy. Jakmile se naučí chodit, můžou v sobě začít rozvíjet bojového ducha.“

Ozvalo se břinknutí a výkřik, když jednoho z chlapců zasáhl do kožené helmy kámen. Omráčený se skutálel dolů z bahnitého svahu. Kamarádi se na něj rázem vrhli, aby ho dorazili, což znamenalo, že ho tloukli, zatímco žebral o milost.

„Nebojíte se, že by mohli zemřít?“

„Ha!“ Jejich phontho se tak absurdní představě vysmál. První kastu tvořily takové měkkoty. „Nehody se sice občas stávají, ale žádný strach, arbitre. Odsud to možná nevidíte, máme ale jasná pravidla, která zajišťují jejich bezpečnost.“

Tato pravidla byla prostá. Zvolená zbraň musela být pružná, ne tak tuhá, aby při výpadu prorazila kůži, a nesměla být silnější než jejich palec. Šlo tak spíš o bolestivou rákosku než o hůl. A při hodu kamením se děti měly držet jen oblázků a nikdy nemířit na oči… Jenže v zápalu bitvy všichni brali větší kameny, protože věděli, že ty líp letí.

„Modřiny budují charakter. Necháváme je bojovat, abychom vyřadili ufňukance. Ti si povedou dobře v podpůrných jednotkách, zavázaných kvůli výdělku dělnické kastě, případně se provdají nebo přižení do jiných rodů, posádka Vaneů ale smí mít pouze pět set aktivních nájezdníků, takže se musím postarat, aby to byli ti nejlepší z nejlepších. Pět set elitních válečníků je to, co jsem slíbil vašemu thakoorovi, a taky mu je zajistím… Kdyby změnil dohodu a umožnil mi postavit druhou jednotku, zajistil bych mu tisíc takových mužů.“

„Mohl bych mu to navrhnout, phontho, ale mnozí příslušníci velkého rodu Makao už teď cítí, že rod Vane je na vazala až moc ctižádostivý.“

„Jenom si přejeme sloužit. Až dokončíte inspekci, můžete thakoorovi oznámit, že rod Vane zůstává stejně loajální jako vždy a je připraven poskytnout mu pro jeho spravedlivou a mocnou věc tolik vojáků, kolik si jen bude přát.“

„Žádný strach. Prohlídka na mě udělala mimořádný dojem. Kdyby i zbytek našich vazalů měl takovou disciplínu a ducha, mohli bychom dobýt celý západ… Je některé z těch dětí tvé, phontho?“

„Ta dívka.“ A to, jakým způsobem to její otec řekl, naplnilo Theru pýchou.

„Opravdu? Dovolil jsi, aby se něčeho takového účastnila tvá dcera?“

Andaman Vane se zasmál. „Jste tu nový. Vítejte v rodě Vane. Kdo myslíte, že brání naše země, když váš thakoor vysílá mě a mé muže přes hranice? Naše ženy sice netáhnou do války, to ale neznamená, že války nikdy nepřijdou za nimi. Ve válečnické kastě podstupují výcvik dokonce i dcery. Samozřejmě není tak rozsáhlý ani intenzivní, stačí ale na to, aby se uměly bránit. Navíc až vyrostou, budou mít lepší pochopení pro své manžely a syny a líp nás podpoří v našich povinnostech.“

Jakmile si Thera uvědomila, že ji otec a ten důležitý muž z Makaa sledují, vystoupila z úkrytu, odvážně se postavila letícím kamenům a vyrazila bojový pokřik: „Hleďte, Vaneové jsou tu!“ Při svém odvážném útoku se dostala do poloviny kopce, kde jí cestu zastoupil větší chlapec z druhé skupiny. Thera možná podváděla, když si vybrala hůl mnohem tlustší, než byl její palec, měla však nejhubenější ruce ze všech, takže jí to připadalo jenom fér. Když se nad ní vztyčil, zaútočila mu holí, která rozhodně neodpovídala pravidlům, na nohy. V předklonu se mohl jen těžko bránit. Prsty trčící ze sandálů představovaly skvělý cíl. Když ho přes ně praštila, vyjekl. A když pak začal skákat po jedné noze, bylo snadné srazit ho dolů ze svahu.

Jakmile se Thera vyškrábala na vrchol, vysoký celých šest stop, druhá skupina vyrazila srazit ji z něj zase dolů, jenže ona měla kapsy plné kamení a výtečnou mušku. Začala je po nich házet a za cíl si brala jejich břicha, takže i když nemířila přesně, zásah bolel. „Vaneové jsou tu!“

„Ano, ale proč je tvá dcera jedinou dívkou, která se účastní této… válečné hry?“

Její otec se opět zasmál. „Je současná šampiónka. Jak jinak by obhájila svůj titul?“

Potom už Thera nemohla otcův rozhovor s tím důležitým mužem dál sledovat, neboť se musela soustředit na to, aby ubránila svoji pozici před prudkým protiútokem.

O hodinu později přišel otec hledat Theru do vysoké trávy u bojiště. „Kde jsi, dítě? Je čas na večeři.“

Paže a nohy měla samý šrám a hýbat se bolelo, to ale nebyl důvod, proč se schovávala. Krčila se ve vysoké trávě, protože nechtěla, aby ji někdo viděl plakat. Nyní si proto utřela oči a snažila se tvářit, jako by nebrečela. „Tady jsem.“

Phontho Andaman Vane dar Makao si klekl vedle ní. Ačkoli byl tím nejslavnějším velitelem, jakého kdy jejich lid měl, a vedl mnoho úspěšných nájezdů hluboko na území tří různých rodů, se svojí holčičkou vždy hovořil něžným tónem.

„Co se děje, Thero?“

„Prohrála jsem.“ Popotáhla. „Nerada prohrávám.“

„Ten, kdo prohrává rád, není hoden naší kasty. Ti dobří se ale z porážky poučí a příště si vedou líp.“

„Ty ale nikdy neprohráváš, babo.“

„Celý den jsem líbal pozadí změkčilému byrokratovi, který toho ví víc o poezii než o válčení, a to jen proto, aby o nás podal hezké hlášení svému thakoorovi. Ještě před několika generacemi vládl náš rod celému západu a já teď musím žebrat o svolení velet zlomku armády, kterou jsme dřív mívali, a sloužit rodu, který nám býval podřízen. Ne, Thero, existují různé druhy porážky a i já znám její hořkou pachuť.“

„Je to o to horší, že mě zostudili před tím vysoko postaveným mužem.“

Jeho široký úsměv prozářil její temný den. „Patří k první kastě. Taktika mu nic neříká. Pravděpodobně neznal pravidla ani natolik, aby mu došlo, že tvá strana prohrála – mimochodem, stalo se to proto, že se děti na tvém levém křídle unavily, měla jsi je vystřídat dřív – co si ale bude pamatovat, je, že jsi ta nejodvážnější malá holka, jakou kdy viděl.“

„Nejsem malá. Jsem statečná a velká.“

„Pravda, a děsivá jako tygr. Teď pojď.“ Chytil ji za ruce, zvedl ji a zatočil se s ní, až ji tráva polechtala na bosých nohách. „Tvoje matka se bude zlobit, pokud přijdeme pozdě na večeři.“

Thera se zahihňala, když si ji otec hodil na záda, aby ji odnesl domů, a na pálící rány i hořkou porážku rychle zapomněla.

Díky otcově vysoké hodnosti měli ten nejkrásnější dům ve válečnické čtvrti, od bojiště, kde svedli hru na válku, to však byl lán cesty. Museli minout domy mnoha jiných válečníků a Thera by se cítila trapně, kdyby její druhové viděli, jak ji otec nese.

„Postav mě na zem!“

„Nejsi těžká. Některé moje helmy váží víc než ty.“

„Nechci vypadat jako slaboch!“

„Chytrá holka,“ souhlasil. „I když se necítíš silná, nikdy nesmíš projevit slabost. Po soucitu touží oběti. Válečníci vyžadují respekt. Dolů s tebou.“

Byl krásný den. Slunce svítilo. Mezi listím tančili motýli. Muži vycházeli z domovů, aby jejího otce s velkou úctou a oddaností pozdravili. Věděla, že válečníci milují Andamana Vanea skoro tak moc jako ona. Mnoho starších mužů se otce ptalo, jak dopadla arbitrova návštěva. Zatímco spolu hovořili, sešla Thera z pěšiny, aby si našla dobrou hůl, kterou by mohla honit motýly.

Když však vzhlédla, spatřila něco zvláštního.

Na nebi se objevila černá skvrna.

„Babo?“

Její otec a ostatní válečníci si všimli jejího vyplašeného obličeje, zmlkli a zadívali se směrem, kterým ukazovala.

Skvrna rychle narostla do velkého černého mraku, ze kterého sršel oheň. Byl obrovský, po obloze však letěl jako šíp. Psi se rozštěkali. Ptáci vylétli z korun stromů. Potom se mrak ocitl nad nimi, zakryl slunce a proměnil den v noc, zatímco v uších jim duněl hrom. Něco takového ještě nikdy nespatřili. Byla to noční můra, která se vymykala chápání.

Někteří z nejstatečnějších válečníků na světě se rozklepali strachy. „Jsou to bohové!“

„Neplácej hlouposti,“ okřikl ho její otec. „Nic takového jako bohové není.“

„Tak co je to, phontho?“

„Občas padají z nebe hořící kameny.“ S odvahou a zvláštně klidný hleděl na tu děsivou věc, která je mohla všechny rozmáčknout. „Tenhle je prostě jen velký. Vstávejte a zachovejte důstojnost. Nedopadne na nás. Míří na západ, směrem k moři.“

Thera užasle sledovala, jak se za tou černou věcí táhne po nebi oheň. Otec měl pravdu. Spadne do oceánu a místo nich rozdrtí démony. Oni byli v bezpečí.

Potom se jí do lebky zabodl z nebe blesk.

„Thero!“

Opět ležela v trávě, všechno ale zrudlo. Otec klečel vedle ní a něco křičel, ona mu však nerozuměla. Pak ji zahalila černota.

Nadskakovala. Cítila se velmi zmatená. Někdo nesl Theru v náruči a utíkal s ní čtvrtí válečníků. Ta věc na obloze teď byla menší, vzdalovala se, lidé ale stále sledovali kouř, který se za ní táhl. Někteří zalapali po dechu nebo překvapeně vykřikli, když spatřili ji. Proč se tvářili tak vyděšeně? Chvíli viděla, chvíli ne.

Znovu se probudila, když ji pokládali na stůl. Thera to místo znala. Ve válečnické čtvrti žil dělník, kterého všichni milovali a chovali se k němu, jako by byl jedním z nich, protože byl chirurg, který je opravoval, když se polámali. Byla tady už dřív – potřebovala zašít paži – po těžkém dni hry na válku.

Chirurg se nad ní sklonil, jeho obvykle laskavá tvář však byla rozrušená. Proč měl zástěru od krve? Pokusila se mu říct, že všechno bude v pořádku, ústa ji však odmítala poslechnout. Proč jí strkal nějaký kovový nástroj do hlavy? To by přece nemělo být možné. Chirurg vzhlédl k někomu, koho neviděla, a smutně zavrtěl hlavou.

Usnula…

Vzbudila se. Byla tu její matka, křičela a plakala. Thera se pokusila na ni zavolat, nedokázala však zformovat slova.

Usnula.

Potom se dostavila bolest. Předtím jí byla ušetřena. Blesk z nebe možná přišel tak náhle, že nebolel? Bylo to, jako když ohnivou kouli na nebi zahlédla dřív, než ji uslyšela, bolest byla jako zvuk. A teď ji dostihla.

Mdloba a vědomí, usnout a probrat se, tma a světlo. Thera byla příliš vyděšená, než aby si uvědomovala, co se děje. Byla zraněná a bála se, proto spala.

Nějak se ocitla zpátky ve vlastní posteli a byli s ní rodiče. Otec vypadal unaveně. Matka byla celá uplakaná. Mluvit, myslet příliš bolelo, proto znovu usnula, tentokrát na hodně dlouho.

Změnila se roční období. Někdy byla bolest zlá, jindy, když byla mírnější, slyšela, co se okolo ní děje. Matka jí často zpívala, po čase ovšem písně utichly.

Otec tu ale byl vždy. Nevzdával to. Trubičkou jí naléval do krku vývar, aby neumřela hlady. Slyšela, jak se hádá s lidmi, kteří prohlašovali, že Thera uvízla na prahu mezi životem a smrtí a už se nikdy nevzbudí. Tvrdili, že takové zranění nemůže nikdo přežít. Byla mrtvá, její tělo si to prostě ještě neuvědomilo. Bylo by milosrdnější udusit ji polštářem a zbavit ji utrpení. Thera se bála zemřít, otec ty muže naštěstí vykázal z domu.

Nakonec přišli jiní muži, tito ale nebyli válečníci. Patřili k první kastě a řekli otci, že ho potřebují na hranici. Na příliš dlouhou dobu už opustil svůj post. Jestli nebude plnit své povinnosti, jmenují phonthem někoho jiného.

„Je v kómatu. Hýbe se, jenom když má záchvat. Buďto ji zabij a ukonči tuhle ubohou existenci, Andamane Vane, nebo přenechej péči o ni otrokovi. Thakoor rozkázal, že je tě potřeba jinde.“

„Neopustím svoji dceru. Blesk z nebe jí roztříštil lebku, ale ne vůli. Vím, že se Thera zotaví.“

Když jeden z mužů otci řekl, že i když se probere, nebude z ní nic jiného než slintající idiot – nic kvůli čemu by si měl zničit pověst – srazil toho muže k zemi a, jak hádala podle zvuku, sundal si opasek a vypráskal muže z první kasty z jejich domova.

Thera netušila, jak dlouho poté spala. Stávalo se vzácně, že mohla přemýšlet, a to pak cítila bolest. Byla slabá a k ničemu a občas si říkala, že by to měla vzdát a prostě odejít. Jenže když opět slyšela skutečný svět, bolest se zdála slabší.

Až do dne, kdy se doopravdy vzbudila…

A tehdy o sobě poprvé dal vědět Hlas.

To už je hodně dávno.

Otec ji udržel při životě. Přežila, on však přišel o hodnost a jejich rodina o postavení. Blesk z nebe jí v následujících letech způsobil tolik problémů, až občas litovala, že ji prostě nezabil, pak by bylo po všem.

Když se sen rozplynul, Thera si vzpomněla, že už není bezmocná malá holka, nýbrž dospělá žena, a ví, jak si poradit ve světě, který nic neodpouští. Jakmile se jí do ruky dostane něco ostrého, někdo zaplatí za to, že ji omráčili.

Thera se probírala jen pozvolna, a když se jí to konečně podařilo, dospěla k závěru, že ji museli omámit drogami. Bolela ji hlava a před očima jí všechno splývalo, a když se pokusila pohnout, musela bojovat s prudkým návalem nevolnosti. Zkusila to znovu, tentokrát ovšem pomaleji. Když si uvědomila, že ji na zádech drží provazy okolo hrudníku a krku, byla ráda, že potlačila zvracení.

Měla svázané ruce. Bolela ji zápěstí, kůži totiž měla od provazů celou odřenou. Nemohla zvednout hlavu, aby se podívala na své nohy, poznala ale, že má provazy i kolem kotníků. Když zahýbala prsty u nohou, zjistila, že je bosá. Místo svého oděvu měla na sobě cizí hedvábné šaty. Spolu se svršky přišla i o všechny své nože, které obyčejně po těle schovávala.

Oranžové světlo jí prozradilo, že se blíží západ slunce. Bylo tu okno dost velké na to, aby se jím protáhla – tedy kdyby se k němu nějak dostala – pak si ale uvědomila, že na něm jsou kovové mříže. Jenže tohle nebyla žádná vězeňská cela, spíše ložnice boháče. Postel pod ní byla příliš měkká a voněla po parfémech. Stěny byly pomalované pestrými barvami, a když na ně zaostřila, zjistila, že je zdobí nástěnné malby. Jelikož si však nemohla vytřít spánek z očí, nedokázala říct, co zpodobňují.

Provazy byly tak pevně utažené, že se nemohla ani zhluboka nadechnout. Chvíli se jim vzpírala a snažila se je uvolnit, bylo to však marné. Byla silnější než většina žen, tyhle provazy by ale udržely i koňský zápřah. Ten, kdo ji zajal, uměl vázat uzly stejně dobře jako kterýkoli loďmistr. Vší silou za ně zatáhla, těžký rám postele ale sotva zavrzal, navíc se zdálo, jako by se uzly na jejím krku utáhly. Thera tu byla uvězněná. Po několika minutách marného boje frustrovaně zaječela. Ani to ji však neuspokojilo, neboť jí přeskočil hlas. Netušila, jak dlouho ji drželi v bezvědomí, nějaký čas ale uběhnout musel, měla totiž pocit, jako by jí v ústech něco malého chcíplo.

„Přiveď Sikassa. Ta čarodějnice je zase vzhůru.“

Thera si uvědomila, že jedna z nástěnných maleb je ve skutečnosti paraván. Mluvčí se nacházel za ním.

„Rozvažte mě!“

„Když jsme to udělali posledně, pokusila ses mi vypíchnout oko.“

Na to si nevzpomínala. „Pořád máš obě?“

„Ano, navzdory tvým nejlepším snahám.“

„Pak mě rozvaž a zkusme to znovu. Tentokrát ti je vyrvu a nacpu do chřtánu. No tak, ty rybožroute! Pojďme na to!“

„Přísahám, že s každým probuzením je vzteklejší,“ zamumlal muž.

Thera si nepamatovala, že už by se vzbudila, nebo že by se někomu pokusila vydloubnout oko, i když by se jí to podobalo.

„Co tím myslíš? Jak dlouho už tu jsem?“ Navzdory několika nesrozumitelným hrozbám se Theře nepodařilo muže na druhé straně paravánu přimět k řeči. A tak se přestala vzpouzet a čekala, až se s ní přestane točit pokoj. Hlava ji příliš bolela, než aby si dokázala vzpomenout, jak se sem dostala. Její vzpomínky byly stejně rozostřené jako její zrak. Postupně se obojí začalo vracet.

Pamatovala si ledovou bouři. Pamatovala si Ashoka, který se pustil do boje s celou vesnicí, následnou bitvu s horskými nájezdníky, to, jak ztratila vědomí, když skrze ni promluvil Hlas, a následně se probrala před davem dělníků, kteří na ni civěli, a nakonec kouzelníky, kteří se snesli z nebe v podobě velkých černých ptáků a obklíčili ji.

Oceány…

Když se teď Thera upamatovala na to, kdo ji unesl, pochopila, že je ztracená. Dělala, co mohla, aby své zvláštní postižení utajila před lidmi, kteří praktikovali magii. Tito kouzelníci věděli, že je jiná, a všichni kouzelníci byli zvědaví a chamtiví. Najdou zdroj jejích schopností, a pak jí pravděpodobně uříznou vršek hlavy, aby ho z ní dostali.

Jak se jí pomalu zostřoval zrak, všimla si dalších stínů za paravány a podle jejich délky poznala, že muži drží v rukách zbraně a jsou připraveni zasáhnout, pokud je nějak ohrozí. Když se zadívala na strop, dospěla k poznání, že ta věc, která visí přímo nad ní a kterou zpočátku považovala za nějaký dekorativní lustr, je ve skutečnosti past z naostřených kůlů, jaká se shazuje třeba na tygry v džungli. Kdyby se přece jen nějak vysmekla z pout, někdo by přeřízl provaz, past by spadla a skoro ihned by ji probodla a rozmáčkla… A jí připadalo, že už pouta jsou přehnaná.

Báli se jí. Kouzelníci možná nechápali, co dokáže, ale rozhodně nemínili riskovat. Naneštěstí pro Theru nebyla žádná opravdická kouzelnice, schopná úžasných činů, jako třeba kontroly počasí nebo změny podoby. Byla prostě obyčejná žena s kletbou, která jí nepřinesla nic než utrpení.

Po uplynutí jisté doby se paraván odsunul stranou. Muž, který se blížil k posteli, jí byl povědomý. Byl oděný do pestrobarevného hedvábí, ani mladý, ani starý, ani atraktivní, ani ošklivý, měl prostě obličej, na jaký se dá velmi snadno zapomenout. Vypadal však mnohem hůř, než když ho zahlédla v Jharlangu.

„Kde máš ruku?“

Kouzelník se podrážděně zadíval na prázdný rukáv. „Na to se mě ptáš pokaždé, když spolu mluvíme.“

„Nepamatuju si. No, co se s ní stalo?“

„Usekl mi ji sekyrou Ashok Vadal.“

„Takové věci on dělá.“ Thera se začala jeho smůle smát.

Kouzelník ji udeřil do obličeje. Bolelo to.

„Už vím, že jsi sprostá, agresivní ženská, Thero Vane. Už jsi promarnila dost mého času.“ Ačkoli ji udeřil, dál se choval chladně a rezervovaně. „Takže začněme znovu. Jsem Sikasso ze Ztraceného rodu.“

„Mám pocit, že tohle už máme za sebou.“

„Protože máme, několikrát, a pokaždé, když spolu domluvíme, tě uspím. Pokud to bude nutné, budu to dělat znovu a znovu, dokud si nebudu jistý, že znám pravdu.“

Netušila, jak dlouho už to trvá. Až na to, že ji trápila ta nejhorší kocovina, byla nakrmená a čistá, jenže přijít sekyrou o končetinu je traumatičtější, než být omráčena a skončit přivázaná k posteli. Sikasso se sice pohyboval, působil však slabě a pod výhrůžnýma očima měl velké tmavé kruhy. Nezotavoval se tudíž dlouho.

„Jak dlouho už jsem tady? Týden? Dva?“

„Dost dlouho na to, abys nám prozradila, že tě zasáhl blesk a že skrze tebe předává Zapomenutý proroctví strážci jmen.“

Thera Hlas nenáviděla. „Nevím, jestli je to Zapomenutý. Nemám nejmenší tušení, co to vlastně je.“

„Tvoji společníci si zjevně myslí, že je to jeden ze starých bohů a ty jsi jeho orákulum.“

„Ve mně nežije žádný bůh. Ta věc se mi dostala do hlavy a čas od času nade mnou převezme kontrolu a sype ze sebe nesmysly, nad kterými se pak fanatici tetelí blahem.“

„Jaký prorok nevěří vlastním proroctvím?“

„Ten, který by se svých schopností s radostí vzdal, kdyby to šlo. Ta zatracená věc mi zničila život.“

„Tragédie,“ souhlasil Sikasso posměšně. „Tak pověz, Thero, jestli to není bůh, jak předvídá budoucnost?“

Na to neměla odpověď.

„Povstání na jihu jsme věnovali jen málo pozornosti, protože se nás přímo netýkalo. Falešní proroci se objevují a zase mizí. Tento byl úspěšnější než většina a posílal proroctví, která motivovala i ty nejvlažnější bezkasté, přesto to moje lidi moc nezajímalo. Jenže pak jsem na vlastní oči viděl, co umíš, slyšel jsem slova ve své hlavě a cítil jsem tvoji moc. Je jiná než moc černé oceli nebo démonů, a jelikož ty dvě moci jsou jedinými známými zdroji magie, to, co děláš ty, by mělo být nemožné. Během tvého pobytu tady vyhledali moji lidé některá z tvých proroctví. Mezi nelidmi jsou překvapivě oblíbená. Šokovalo mě, když jsem zjistil, že některá se doopravdy naplnila. Jak jsi to udělala?“

„Nevím. Nejsem kouzelník. Jak se ty měníš v obrovského ptáka?“

Sikasso se podle usmál. „Ztracený rod se tak snadno o svá tajemství nedělí.“

„Ať už změna podoby funguje jakkoli, ztracené paže ti s její pomocí zjevně znovu nenarostou.“

Tentokrát ji uhodil mnohem tvrději. Thera viděla hvězdy. Nebylo to varování jako první úder, nýbrž opravdový vztek.

Snažila se nedat najevo bolest. Nevykřikla. Thera vyrostla ve válečnické kastě a slabost projevovaly pouze oběti. Když v ústech ucítila krev, v očích se jí objevila nenávist.

„Vidím, že je to citlivé téma.“

„Dbej na moje slova, Thero. Najdu způsob, jak se toho znetvoření zbavit, a až se mi to povede, utrhám Ashoku Vadalovi končetiny jednu po druhé, až z něj nezbude nic než ubohá hrouda masa bez paží i bez nohou žebrající o smrt. A teprve pak ho skopnu do moře.“

Nebyly to plané řeči. Byla to přísaha. Prozradila však Theře několik věcí. Sikasso nebyl muž, který se začne otevřeně vztekat, když se naštve, místo toho se soustředí, což znamenalo, že je velmi nebezpečný. Avšak důležitější bylo, že jeho reakce jí prozradila, že Ashok je naživu.

Ne že by očekávala, že ztělesnění Zákona zahyne při pokusu o záchranu kriminálnice, jako byla ona, to ale Sikasso nevěděl. „Přijde si pro mě, víš? Ashok zasvětil povstání život.“ Pořád neznala jeho motivy, protože na někoho s tak jednoduchým a přímým pohledem na svět uměl být Ashok pozoruhodně nečitelný. „A bez Hlasu není povstání.“

„Ano, způsobilo to dost velký poprask, takže pokud se mi nepodaří zdroj tvojí moci odhalit, prodám tě inkvizici, abych získal zpět vynaložené náklady. Možná budou mít víc štěstí s rozlousknutím tvých tajemství.“

Thera cítila, jak jí po páteři přeběhl mráz. Ať už předtím očekávala jakkoli smutný konec, inkvizice byla horší. „S radostí ti pomůžu odhalit ho.“

„Ani netušíš, komu bys pomáhala.“

„Nepatříš k inkvizici.“

„Tenhle rozhovor jsme vedli už několikrát, Thero. Opakovaně jsi mi tvrdila, že bys nejradši od všeho odešla a zmizela. Chceš přežít. Nezajímáš se o nikoho jiného než o sebe. K tomuhle bodu jsme se dostali už dřív. A já se pokaždé tvému ubohému vyjednávání vysmál a použil na tebe magii. Přesto se mi nepodařilo do tebe proniknout. Nedokážu přijít na to, co je tam vevnitř.“ Sikasso ji hrubě dloubl prstem do spánku a tvrdě zatlačil. Thera musela ucuknout.

„Ta tajemná moc je svůdně blízko, její skutečná povaha mi ale uniká. Kdybych si myslel, že pitváním odhalím tvoje tajemství, už bys byla na kusy. Udržovat tě v magickém kómatu a procházet tvoje vzpomínky ale taky nefunguje. Už jsem přišel o několik cenných kousků démonů a dokonce i o vzácnou vločku černé oceli. Ať už je v tobě cokoli, umí se to bránit. Když na to tlačím, tlačí to zpátky.“

„Ani já to nemám nijak v lásce. Proč o to tak moc stojíš?“

Sikasso se na chvíli odmlčel, jako by zvažoval, jestli jí má říct pravdu, bylo ovšem těžké uhodnout, jestli na ni jenom nehraje divadýlko, aby jí připadal bližší. Asi mu však došlo, že když ji nakonec stejně uspí, nebude si jejich rozhovor pamatovat.

„Před několika generacemi byli moji lidi málem vyhlazeni, protože se zabývali nelegální magií. Přežili jsme jenom proto, že naše vědění bylo cenné pro několik důležitých mužů. Sto let jsme žili ve stínech Zákona. Oni vědí, že existujeme, ale předstírají, že ne. Přežíváme jenom z jejich vrtochu a výměnou jim občas sloužíme jako tajní zabijáci. Oni nám platí magií a koloběh pokračuje. My potřebujeme je a oni potřebují nás, ale… ach, kdybychom tak mohli ten koloběh přerušit. Nový zdroj magie by byl klíč. My chceme stejnou věc jako ty, Thero, stejnou, jakou chce ta vaše patetická rebelie požíračů ryb. Prostě chceme, aby nás nechali na pokoji.“

„Kdybych mohla, tak bych ti tu zatracenou věc dala.“

„Zopakovala jsi to už tolikrát, že ti začínám věřit. Jednáme s tebou, jako bychom v zajetí drželi mocného démona, ještě jsem ale neviděl ani náznak toho, že by se tvůj tajemný dar dal použít jako zbraň. Opakovaně ses nám snažila nabídnout spolupráci výměnou za svobodu. Takže dneska zkusíme nový přístup.“

Thera by kývla, kdyby mohla. Z toho, co si pamatovala, se jí starý přístup vůbec nelíbil.

„Jestli říkáš pravdu a po své podivné magii vůbec netoužíš, možná společně odhalíme její zdroj a zbavíme tě ho. Místo naší zajatkyní tak budeš naším hostem.“

Pokud ji odstranění Hlasu nezabije, ráda se ho zbaví… Thera však prostě řekla: „To zní rozumně.“

„Hosté se chovají slušně… Souhlasíš?“

„Bylo by nezdvořilé nectít pohostinnost.“

Sikasso sáhl za šerpu, kterou měl uvázanou kolem pasu, a vytáhl malý kousek něčeho, co vypadalo jako démonská kost. Všechny nemožně dokonalé uzly najednou povolily. Těžká lana sklouzla z postele. Podivná mlha, která halila její mysl, se zvedla a jediná bolest, kterou nyní cítila, zbyla po úderu hřbetem Sikassovy ruky.

Jelikož se Thera zbavila nevolnosti, rychle se posadila. Stíny za paravánem se napjaly. Jeden zvedl meč, připravený přeseknout provaz a shodit na ni tygří past. Netušila, co čekali, že provede, neozbrojená a v tenoučké noční košilce, aby jim ale dokázala, že nepředstavuje hrozbu, nevyskočila z postele a nepokusila se provést nějakou pitomost, nýbrž si okatě pomalu začala mnout odřená zápěstí, aby se jí do nich vrátil cit.

„Varuju tě, Thero Vane, nejsem tolerantní hostitel. Nesnaž se utéct. I kdyby se ti to podařilo, jsme v divočině daleko od civilizace, kam Zákon nedosáhne. Není tu kam jít. Důsledkem neposlušnosti bude bolest. Rozumíš?“

„Rozumím,“ odpověděla Thera, která už teď přemýšlela o tom, jak jednorukého kouzelníka nejlíp zavraždit.

„Pak tě tedy vítá rod zabijáků.“

KAPITOLA 2

Zprávy o jeho povstání se musely šířit, neboť při příjezdu na ně čekal dav zvědavců. Většina obyvatel horské vísky zjevně Syny černého meče vítala, tedy až na jednoho vzteklouna, který jim zatarasil cestu, řval na ně hrozby a mával useknutou lidskou hlavou, kterou držel za vlasy.

Ashok Vadal dal průvodu znamení zastavit. „O čem to ten blázen žvaní?“

Přistoupil k nim mladý somsacký válečník, který sloužil jako předsunutý zvěd. „Vyzývá vás na souboj.“

„Další?“ Už ho začínalo unavovat svádět souboje s každým ctižádostivým příslušníkem válečnické kasty, na kterého cestou narazili. Jestli to tak půjde dál, potrvá celou zimu, než dorazí do Neeramphornu. „Ta hlava vypadá čerstvě. Patřila někomu důležitému?“

„Nepřiblížil jsem se k němu natolik, abych se zeptal.“

Příjezd Synů do vísky sledoval zástup nelidí s vyzáblými, napůl vyhladovělými obličeji a vykulenýma očima. Veškeré náboženství stálo mimo zákon, přesto dorazila celá vesnice, aby si prohlédla domnělého šampióna jejich bohů. Jelikož bezkastí mohli být společensky výše postavenými osobami bez okolků zabiti, postávali v hloučcích u svých nuzných chatrčí, daleko od vzteklého válečníka, který si vzdorně stoupl doprostřed silnice.

Cesta vedla k nejbližšímu průsmyku a dál do Neeramphornu, kde snad najdou svoji pohřešovanou prorokyni. „Na tohle nemám čas.“

„Pochybuju, že uhne. Řve jako šílenec.“ A toto zatracující konstatování přišlo od krvelačného horského nájezdníka s obličejem pokrytým tetováními, která připomínala každou z mnoha bitev a vražd, kterých se účastnil. O příčetnosti člověka dost vypovídalo, když ho za iracionálního označil Somsak.

„Vrať se ke svým bratrům a pověz jim, ať zůstanou obezřetní, opakování včerejšího násilí na bezkastých ale nebudu tolerovat.“

„Dotkli se svýma špinavýma prackama našich koní. Ti rybožrouti mají štěstí, že jsme je jenom zbili.“

„Dělej, co říkám.“

Tito Somsaci tady byli proto, že tajně věřili v Zapomenutého, a Ashok byl jeho šampiónem. A jelikož zabil desítky jejich bratrů, aby to dokázal, obyčejně svárlivý horský lid jeho autoritu nezpochybňoval. „Jak si přejete, generále.“

Ashokovi se ten titul, relikvie z Věku králů, vůbec nelíbil. Generál. Připadalo mu to drze zločinecké, chvástavé a arogantní. Nezískal ho od náležitých autorit, nýbrž z nelegálního proroctví. Byl však vázaný přísahou a musel se řídit výnosy prorokyně, tudíž mu nezbylo než archaický titul přijmout.

Zvěd se chystal odjet, pak si to ale rozmyslel a zvedl kuš. „Mám ho prostě odstřelit a ušetřit vám potíže?“

„Ne.“ Zákon říkal, že všichni příslušníci válečnické kasty mají vyšší postavení než on, a tudíž si zaslouží úctu. „Postarám se o něj.“

Rozhlédl se po vesnici. Tvořily ji hlavně hrubé chatrče, vhodné tak akorát pro bezkasté. Ashok nikde neviděl žádný odznak válečnické kasty, což nebylo nijak překvapující vzhledem k tomu, že to místo mělo jen velmi malou strategickou hodnotu, a nestálo tím pádem za obranu. Malinkatá víska byla příliš ubohá, než aby byla domovem i toho nejníže postaveného z první kasty. Bylo tu několik skromných domků, které patřily nízko postaveným příslušníkům dělnické kasty, jejich obyvatele ovšem nikde neviděl. Museli být dost chytří na to, aby před velkou bandou ozbrojených zločinců utekli do lesů. Ve vesnici tak zbyli jenom nelidé, dobytek a jeden šílenec.

Bylo to smutné malé místo, které páchlo hnojem a kouřem, zdejší bezkastí však měli aspoň dost rozumu na to, aby se drželi zpátky, aby nepřiběhli, neobklíčili je a nezahrnuli je náboženským zápalem, jako se to stalo v poslední vesnici. Somsaci na to reagovali instinktivně a dosti brutálně.

Jeho zástupce zastavil koně vedle Ashokova. „Vidím, že máš dalšího vyzyvatele.“

„Dokud lidé věří, že mám svůj meč, ti odvážní a ti zoufalí se budou snažit vzít mi ho.“

„Ten koncept mi připadá vzdáleně povědomý.“ Risaldar Jagdish se zasmál vlastní smůle. „Kdybych s tebou nikdy nebojoval, nehonil bych se teď přes půlku Loku za kouzelníky jen proto, abych očistil svoje jméno.“

Kdysi byli protivníky. Velký rod Vadal potřeboval na někoho svalit vinu za to, že nedokázal zastavit nezastavitelné, takže to odnesl šlechetný Jagdish. Důsledkem bylo, že se zoufalý, ale čestný muž připojil k velmi nečestné družině. Ashok byl rád, že má po boku válečníka s takovou integritou, zároveň to v něm však vyvolávalo smutek, protože si pro vyvrhely, kteří se připojili k Synům černé čepele, neuměl představit dobrý konec.

„Podle tvého výrazu asi tuším, na co myslíš. Ashok Vadal možná necítí strach, dokáže ale nést vinu za deset. Nelam si s tím hlavu.“ Jagdish se zazubil. „Mám plán. Až skoncuju s kouzelníky, velký rod Vadal mě doma uvítá se vší parádou.“

Ashok si nebyl jistý, kolik z toho je chvástání a kolik sebeklam. „Budu věřit tvému úsudku.“

Připojil se k nim duchovní a poslední velitel jejich malé družiny. „Zastavujeme? Skvělé. Tato malá osada nabízí další příležitost k rozšíření zprávy o návratu Zapomenutého.“

„Raději si pospěš, knězi,“ nabádal ho Jagdish. „Tentokrát přišel Ashoka vyzvat na souboj jenom jeden odvážný idiot, takže se dlouho nezdržíme.“

„Ech, beru, co je. Důležitější než šířit poslání je slézt z téhle zatracené kostnaté herky!“ Na rozdíl od Jagdishe – který se v sedle cítil naprosto pohodlně – byl Keta příšerný jezdec, takže z koně s bolestivým zasténáním prakticky spadl, sotva zvíře zastavilo. Ketův kůň se otočil a pokusil se ho kousnout, kněz Zapomenutého ho ale chytil za ucho a vší silou zakroutil, aby mu ukázal, kdo je tu pán. „Jsou stejně protivní jako Somsaci, kteří je chovají.“

Šílený válečník pořád neuhnul z cesty, dál křičel něco nesrozumitelného a divoce mával svou trofejí. Zdálky vypadala jeho zbroj dobře udržovaná a na hrudi měl symbol bílého diamantu velkého rodu Kharsawan.

Během let zemřelo Ashokovou rukou mnoho lidí, v poslední době to však bylo jiné. Předtím zabíjel proto, že si to tak žádal Zákon. Bez toho ospravedlnění bylo Ashokovi mnohem méně příjemné brát lidem život. Vzal by to oklikou, jenže k nejbližšímu průsmyku na území Kharsawanů to bylo dvacet mil, navíc se jednalo o kupeckou silnici, což znamenalo, že na ní bude hraniční kontrolní stanoviště s vojáky. S touto úzkou kamenitou pěšinou pro kamzíky se obtěžoval málokdo. Navíc kdyby je v tuto roční dobu při vší smůle zastihla sněhová bouře, mohla by průsmyky úplně uzavřít.

Za předpokladu, že ji kouzelníci, kteří ji zajali, ještě nezabili, nemohla si Thera další zdržení dovolit.

„Postarám se, abychom mohli jet dál. Risaldare Jagdishi,“ řekl, ačkoli se mu zdálo trochu nabubřelé používat hodnost velitele padesáti pro skupinu, která čítala jen o málo víc než tucet zločinců, byl to však Jagdishův legální titul, „postarej se o doplnění zásob. A drž Somsaky na uzdě. Nemůžou prostě sebrat všechno, co se jim zlíbí. Nemáme právo cokoli zabavovat, takže Keta těm lidem zaplatí spravedlivou kupní cenu. Věřím, že tak to dělají nižší kasty.“

„Dělají, ale povstalci mi dali jenom omezené množství peněz!“ protestoval Keta. „Prostě jim vysvětlím, že jsme služebníci Zapomenutého a máme důležité poslání. Praví věřící se určitě budou cítit pohnuti pomoct nám.“

„Radši bych si připravil bankovky,“ zamumlal Jagdish, který neměl s pověrčivými bláznivinami trpělivost a postrádal i víru ve štědrost hladových bezkastých. Pro hrdé skutečné lidi bylo obtížné žádat ty, kdo stáli hluboko pod nimi, o věci, které by si normálně prostě vzali, Ashok ovšem věděl, že Jagdish poslechne jeho rozkazy.

Ashok sesedl, podal uzdu svého koně Jagdishovi a vykročil k rozzlobenému válečníkovi. Nelidé si mezi sebou začali šeptat, když je míjel. Ačkoli měl na sobě otrhaný starý kabát, který sebral mrtvému horníkovi v Jharlangu, a neměl žádný odznak svého postavení ani rodu, kamkoli nyní šel, bezkastí ho zjevně poznávali. Jejich šepot byl plný úžasu, strachu a možná… naděje? Obrátil se na Srdce hory, aby si na chvíli vyostřil sluch. Slabé zvuky zesílily. Pořád dokola opakovali jeho bezkasté jméno, Podzim, Podzim, Podzim. Nejenže znali jeho identitu, hovořili o zvěstech, že celé čtvrtě bezkastých povstaly, o zabíjení skutečných mužů a o cizím konceptu svobody.

Mezi bezkastými se zvěsti šířily rychle.

„Bojuj se mnou, Ashoku Vadale! Bojuj se mnou, ať můžu získat černý meč!“

Ashok kráčel směrem k válečníkovi, a přitom si rozepnul dlouhý kabát, aby dosáhl na podřadný ocelový meč, který zaujal Angruvadalovo místo po jeho boku. Kdykoli si vzpomněl na ztrátu čepele předků, naplnilo ho to hněvem.

„Já, Fullan Apsorn dar Kharsawan, hrdina Banjali, který zahnal Thao od hradeb Neeramphornu, vítěz pěti soubojů, šampión…“

„Jo, jo, fakt působivé. Šetři dechem,“ zakřičel. Zdvořilé by bylo nechat vyzyvatele vyjmenovat všechna svá vítězství a úspěchy, jenže Ashok musel zachránit povstaleckou prorokyni.

Fullan se zdál trochu zaskočený, jako by si celou řeč pro tento okamžik dokonale nacvičil, takovou odpověď však nečekal. Hlas měl po předchozím řvaní trochu nakřáplý. „Jako nositel máš povinnost bojovat se mnou!“

„Ztrácíš čas a nejspíš ztratíš i život.“ Ashok dál křupal po silnici. Štěrk byl lehce poprášený sněhem. Bylo chladno, jenže pro válečníka s ohnivou náturou nebylo na boj nikdy příliš chladno. „Angruvadal už není.“

Konečně k sobě měli dost blízko na to, aby válečník mohl ztišit hlas do více konverzačního tónu, pořád ovšem zněl agresivně. Možná přece jenom nebyl šílený. „Nerozumím. Jak to myslíš?“

„Je pryč. Meč se před týdnem rozbil, ve městě Jharlang se roztříštil o démonského hostitele, který dříve býval Nadanem Somsakem. Už nemám žádnou čepel předků, kterou bys mohl získat.“

„Ne! Lžeš, aby sis zachránil svůj mizerný život. Tvoje bezkasté triky tě před mým hněvem neochrání.“

Když teď byli blíž u sebe, mohl Ashok svého protivníka lépe odhadnout. S dlouhými vlasy zešedlými a tváří ztmavlou sluncem a křižovanou mnoha jizvami byl Fullan daleko za zenitem. Muži, kteří si přáli s Ashokem bojovat, byli obvykle mladí, toužili po slávě a byli dost hloupí na to, aby si mysleli, že mají šanci. Starší muži byli obvykle natolik moudří, že věděli, jak se věci mají, na tohoto však doléhalo zoufalství stejně těžké jako jeho zbroj. Na rameni měl namalovaný odznak risaldara, velitele padesáti, stejně jako mnohem mladší Jagdish. Byla to hodnost středně úspěšná, zvláštní na někoho tak pyšného, a na válečníka jeho věku málo působivá.

Toto byl zjevně muž na konci závazku ke svému rodu. Fullan by měl strávit zbývající léta v klidu s rodinou a předávat znalosti další generaci. Byla by škoda zabít ho. Potom si Ashok všiml bezhlavé mrtvoly vedle ve škarpě. I tento muž byl oděn do kroužkové a plátové zbroje vojáka Kharsawanů.

Fullan už ten den očividně jeden souboj vyhrál.

„Provinil jsem se mnoha strašnými věcmi, ale lhaní mezi ně nepatří. Ukážu ti to.“ Ashok, který zůstal stát dvacet stop daleko, pomalu sáhl pro meč. Fullan instinktivně ustoupil vzad – všichni na Loku slyšeli legendy o ničivé moci čepele předků – ale neutekl. Ashok pomalu tasil široký thaoský meč a podržel ho tak, aby na něj mohlo dopadnout ranní slunce. „Mám jenom tuhle obyčejnou věc. Kdyby to byl Angruvadal, pozřel by světlo a sežehl ti oči.“

„Tak jsem to slyšel,“ zavrčel Fullan. „Někde ho schováváš. Musíš.“

„Kéž by tomu tak bylo, ale Angruvadal už není.“ Ashoka bolelo ta slova vyslovit, neboť pro svého nejstaršího přítele stále truchlil.

Fullan mu musel uvěřit, a když přijal pravdu, rozklepala se mu kolena. „Ne. Já ten meč potřebuju. Bez něj se nemůžu vrátit domů.“

„Nemáš na vybranou.“

Starému válečníkovi vyhrkly do očí slzy. Zvedl za vlasy useknutou hlavu. Pomalu se otočila, až se Fullan zadíval mrtvému do tváře. Mrtvý mu pohled oplácel, obviňoval ho. „Ach, co jsem to provedl?“

„Byl to přítel?“

„Jeden z mých studentů,“ vykoktal Fullan. „Do kasáren se doneslo, že bys mohl projít tímto průsmykem, inkvizice nám ale nakázala nezasahovat. Ti maskovaní parchanti můžou táhnout do pekel. Uprostřed noci jsem se sem připlížil, abych se ti postavil. Jenže Yash měl stejný nápad a dorazil sem jako první. Vždycky byl ctižádostivý kluk. Jenom jeden z nás ti ale mohl vzít meč. Nechápal, že já ho potřebuju víc. Nemám nic jiného, co bych mohl dát. Žádnou čest. Posílají mě na odpočinek, chystají se mě vyhodit. Starý válečník není dobrý na nic jiného než na učení dětí. Tohle byla moje poslední šance! Yash byl pořád mladý a měl by dost příležitostí proslavit se. Proč nechtěl poslouchat? Proč nerespektoval své místo? Jsem starší, to právo bylo mé. Mé!“

Nebylo to poprvé, co zoufalství dohnalo člověka k vraždě, a nebude to ani naposledy. „Je mi to líto.“ A Ashokovi to skutečně líto bylo.

„Bojovali jsme, abychom zjistili, kdo bude mít právo vyzvat tě. Moje žena zemřela už dávno a oni se neobtěžovali dát mi jinou. Nemám žádné dědice. Nikdo si nebude pamatovat moje jméno. Odevzdal jsem svůj život rodu. Nemohl jsem se dát sesadit štěnětem. Já… já…“ Nebylo jisté, jestli cítí nutnost ospravedlnit se před Ashokem, nebo před mrtvým. Fullanovy naivní sny o tom, že se stane nositelem, se každopádně obrátily v prach. Když si uvědomil, že zahodil čest pro nic, jeho prsty se rozevřely a hlava spadla s žuchnutím do sněhu. Fullan si reflexivně utřel ruku do šerpy. Roztřásla se mu. „Co jsem to provedl?“ Potom vyrazil frustrované zakvílení plné lítosti. Ze rtů mu létaly sliny, když křičel: „Co jsem to provedl?“

„Udělal jsi strašnou chybu, která tě bude pronásledovat po zbytek života. Jedinou otázkou zůstává, jak dlouhý ten život bude. Nemám nic, co chceš. Ustup stranou a běž v míru. Nebo trvej na výzvě a já udělám, co se ode mě žádá.“

Uběhlo několik dlouhých okamžiků, než Fullan dospěl k rozhodnutí, a po celou dobu přitom hleděl na hlavu mladého válečníka, která ležela obličejem dolů ve sněhu.

„Nenuť mě s tebou bojovat, Fullane Kharsawane. Neměl bych z toho žádnou radost.“

Stařec nevzhlédl. „Říkají, že Ashok Vadal zabil v bitvě tisíc mužů.“

„To číslo je teď mnohem vyšší.“

Fullan hleděl na svoje ruce. „Podívej se na mě. Třesu se jako list. Nejsem zbabělec. Pokud jsi ale zabil tolik lidí, pak asi není žádná hanba bát se.“

Schopnost cítit strach kdysi dávno vyrvali Ashokovi magií. „Já nevím.“

„Pokud už se nevrátím zpátky jako nositel čepele předků, pak se vrátím aspoň jako válečník, který zabil nejodpornějšího zločince v zemi.“ Fullan tasil meč.

Ashoka to zklamalo, ale nepřekvapilo. „Budiž.“

Byl bezkastý, nebyl dokonce ani skutečná osoba, stál mimo Zákon a rozhodně si nezasloužil úctu skutečného muže, Fullan ho přesto oficiálně pozdravil, jak si žádal duel. „Beru to jako urážku.“

„Byla to urážka.“ Ashok mírnou úklonou výzvu oficiálně přijal.

Fullan se na něj s řevem vrhl a divoce se rozmáchl. Meč se míhal sem a tam, hnán spíše zuřivostí než dovedností. Ashok se neměl nikdy dozvědět, jestli starého válečníka prostě přemohly emoce, nebo to byl jen jeho způsob sebevraždy. On sám jednoduše zareagoval.

Ustoupil před výpadem do strany, pak přešel do protiútoku. Stočil zápěstí a bodl Fullana hrotem meče do krku těsně pod uchem. Klidně ukročil vzad, aby se vyhnul zmítání, které mělo následovat. I bez meče, který zvládl vyhladit celé armády, byl Ashok jedním z nejlepších bojovníků na světě. Jeho souboje trvaly jen zřídkakdy dlouho.

Z přeříznuté artérie začala stříkat krev. Fullanovo srdce několikrát zapumpovalo, než si uvědomil, že utržil smrtelnou ránu. Válečník si připlácl ruku na krk, krev mu však stále crčela mezi prsty. Podařilo se mu udělat dva váhavé kroky, pak upustil meč.

„I kdyby se Angruvadal neroztříštil, neshledal by tě hodným. Neměl jsi sem vůbec chodit.“

Fullan se na Ashoka vytřeštěně zadíval a klesl na kolena.

„Nechtěl jsem to.“ Poté se Ashok odvrátil, odešel a nechal starého válečníka zemřít na silnici samotného.

Chudí vesničané sledovali souboj zdálky. Z jejich pohledu byli válečníci děsivá síla, stojící stranou a nezastavitelná, a Ashok přesto právě jednoho z nich s lehkostí eliminoval. Slyšel jejich šepot. Příběhy nelhaly. Zapomenutý se vrátil. Bohové seslali Podzima, aby nás osvobodil, a jeho hněv je strašlivý. Podzim. Podzim. Podzim.

Tiše proklel Ketu a jeho sebranku za to, že jejich hloupé bezkasté hlavy plní vzdornými lžemi, které je jen zahubí. Svoboda byla mýtus. Existovaly pouze Zákon a důsledky. Nic víc.

Začalo sněžit.

Jagdish se mu vydal v ústrety a podal mu kus hadru. Ashok s ním utřel krev ze svého nového meče. Na rozdíl od toho starého mohl zrezivět.

„Zdá se, že to šlo dobře.“

„Byla to zbytečná ztráta, jako v ostatních případech.“ Občas mu připadalo, že je jediný na Loku, kdo by se spokojil s místem, které mu vyhradil Zákon, proto bylo ironické, že je tím jediným, komu ta útěcha není umožněna.

„Mohl jsi mu říct, že Synové černého meče rekrutují.“

„Na jeden den už udělal dost špatných rozhodnutí… Jsme připraveni vyrazit?“

„Keta smlouvá o krmivo a zásoby, nechal se ale rozptýlit vyprávěním příběhů o velkých válečnících, kteří se na planoucích lodích z černé oceli snesli dolů z nebe vyhladit démony, protože nás bohové tak moc milují.“

Ashok si odfrkl. „Ať pohne kostrou. Ten Kharsawan řekl něco, co mi dělá starosti. Inkvizice by mohla vědět, že jsme tady.“

Jagdish sebou trhl. „Oceány.“

„Možná o nic nejde. Možná ano.“ Jelikož s inkvizitory v minulosti pracoval, věděl, že umí být velmi chytří. Možná věděli, kde přesně se Synové nachází, ale možná prostě rozhlásili stejnou věc ve všech kasárnách v blízkosti všech průsmyků v oblasti, aby vyšťárali možné zběhlíky.

„Co uděláme?“

Jednotliví inkvizitoři nebyli tak nebezpeční – tedy pokud se nejednalo o jednoho z elitních lovců čarodějů – a žádný se nevyrovnal ochránci, jenže jakýkoli inkvizitor měl právo zabrat si tolik válečníků, kolik jenom potřeboval ke splnění mise. „Pokud to půjde, vyhneme se jim. Pokud to nepůjde, na mém úkolu to nic nemění. Musím najít a chránit prorokyni, bez ohledu na všechno ostatní.“

„Půjdu a povím Ketovi, aby skončil se svým kázáním. Opravdu se mi nechce okusit katův nůž.“

Ashok se naposledy zadíval na mrtvoly. Fullan Kharsawan zemřel na kolenou a zůstal na nich, vzpřímeně ho patrně držela tuhá zbroj. Na náramenících se mu hromadily sněhové vločky. Věděl, co válečníci Kharsawanů řeknou. Zemřít rukou Ashoka Černého srdce není žádná ostuda. Byla to hrdinná smrt. Ale chamtivě zavraždit jednoho ze svých studentů, abyste ho připravili o šanci na slávu? Fullanovo jméno bude navěky stát za slanou vodu a všechno, čeho kdy dosáhl, bude zapomenuto.

„Ještě jednu věc, Jagdishi. Ať Keta vesničany požádá, aby válečníkům, kteří dorazí pro své mrtvé, řekli, že nesu odpovědnost za oba.“

Jagdish se zastavil. Moc dobře věděl, co ztráta dobrého jména pro válečníka znamená. „Ty bys to pro něj udělal?“

Ashok to myslel vážně, když říkal, že není lhář. „Je to vlastně pravda. Svým způsobem je oba zabila moje existence.“

Nepochyboval o tom, že než bude po všem, bude takových lidí mnohem víc.

KAPITOLA 3

Vězeň při probuzení zasípal a zalkl se. „Jsem pořád naživu?“

„Žádný strach, starý příteli,“ řekl velký inkvizitor Omand. „Už ne dlouho.“

Khangani Vokkan patřil k první kastě a byl vysoko postaveným členem jednoho z nejstarších řádů Kapitolu, společenské postavení však nic neznamenalo, když visel zbitý, vyhladovělý, zmučený a nahý v řetězech na Inkvizitorově dómu. Nalil Khanganimu do úst pohár vody, aby ho probral a zvlhčil mu jazyk, aby s ním mohl vést tento rozhovor. Voda mu ve stružkách stékala po špinavé tváři a zanechávala mu ve špíně a zaschlé krvi brázdy. Omand z dlouhé zkušenosti věděl, že kdyby si Khangani uvědomil, že je to poslední pití, jakého se mu kdy dostane, vychutnal by si ho víc.

„Jsem slepý. Vypíchli jste mi oči?“

„Ovšemže ne. Moji muži nejsou žádní nešikovní řezníci. Dělají jenom to, co je nezbytné, aby se ujistili, že jejich subjekty říkají pravdu. Ty jsi říkal pravdu, že ano?“

Khangani zasípal, jak se snažil dýchat se zlámanými žebry a vyraženými zuby. „Ano.“

Vyrostli spolu ve vzdáleném Vokkanu a ve stejnou dobu byli i zavázáni Kapitolu, Omand inkvizici, Khangani historikům; jeden odhaloval skutečnosti z cetek sesbíraných v prašných hrobkách, druhý s pomocí nožů a z vykřičených zpovědí, přesto si během let zůstali blízcí. Omand neměl žádné skutečné přátele, pouze společníky nebo kontakty s různými stupni užitečnosti. Khangani mu přestal být užitečný, a proto se dnes ráno ocitli tady.

„Pořád máš oči. Na vině je otok a zaschlá krev, nemluvě o tom, že dneska je na slunci velmi jasno a my tě drželi hodně dlouho v tmavé cele.“ Pevnost inkvizice stála vysoko na svahu hory Metoro, jejíž vrcholek nabízel výhled na celou rozlehlou velkolepost Kapitolu. „Pokud se ti vrátí zrak dřív, než ti káňata vyklovou oči, je odsud shora krásný výhled.“

Khangani věděl, co to znamená. „Jsme na dómu.“ Byl to konečný cíl, kterého se všichni odsouzení děsili. Zatahal za řetězy. Byly tak těžké a on tak slabý, že sotva zachrastily. „Zabij mě, Omande, prosím.“

„Přiznal ses ke zradě. Podle Zákona tě zabijí slunce a pouštní vítr… nakonec.“

Byli tady sami až na mrtvé. Na dómu visel v řetězech další tucet mrtvol v různém stádiu rozkladu. Zdejší puch a taky jiné – doruda rozžhavený cejch vmáčknutý do krve a kosti nebo hořící vlasy či obsah střev, uvolněný strachem – byly důvodem, proč Omand začal jako mladík kouřit dýmku. Kouř z hořícího tabáku přebíjel nepříjemné zápachy spojené s povinnostmi inkvizitora.

Nyní, jako hlava celého řádu, se už podobně ubohou špinavou prací osobně nezabýval, kouřit ovšem nepřestal.

„Omande, já tě prosím. Slituj se, prosím.“

„Jsi historik. Musíš vědět, kde se tradice Inkvizitorova dómu vzala. Kdysi dávno, v šílených dobách před zákazem veškerých církví, existovala malá sekta, která své mrtvé ani nepohřbívala, ani nepálila. Věřila, že oheň ani země by nikdy neměly být znečištěny smrtí – pro civilizovaného člověka, který se řídí Zákonem, je to absurdní představa – to ji však donutilo být kreativní. A tak když někdo z nich zemřel, nechali jeho tělo nahoře na věži ptákům. Jakmile byly jeho kosti oklované a vybělené, prostě je smetli do centrální díry ve věži, která sloužila jako skvělá kostnice.“

Dokonce ani zbitý a zlomený nepřestal být Khangani historikem. „Říkalo se jí Věž ticha a bylo to posvátné místo úcty…“

Omand se musel zasmát konceptu posvátnosti.

„… ne ďábelské popraviště!“

„Věřím, že první inkvizitoři přejali tuto tradici kvůli její veřejné povaze, protože tu a tam, když fouká správný vítr, zachytí hrdí obyvatelé Kapitolu náznak smrti. Slouží to jako připomínka, že věčně bdělí služebníci Zákona se dívají a jsou připraveni vynést trest nad všemi jeho narušiteli… Nemluvě o tom, že je to mimořádně efektivní metoda. Teď to nevidíš, jen několik stop od tebe je ale díra. Tvoje ostatky budou nakonec shozeny tím komínem dolů, aby se navěky připojily k tisícům zrádců, kteří tu skončili před tebou.“

„Jsi démon!“

„Ušetři mě. Měl jsem co do činění se skutečnými démony. Nejsou to zrovna důmyslná stvoření. Otázkou teď je, jak dlouho vydržíš? Kdyby bylo léto, žár by už teď byl nesnesitelný, i v zimě je ale v poušti horko. V tuto roční dobu přežije většina lidí několik dnů, i když jsem viděl pyšné válečníky, kteří vytrvali skoro týden. V tu dobu už měli kůži spálenou na uhel. Kdykoli se pohnuli, popraskala, bez vláhy ale byla jejich krev příliš hustá, než aby tekla. Vypadalo to, jako by měli žíly naplněné strupy.“ Omand vzhlédl k mrchožroutům, kteří mu kroužili nad hlavou. Vždycky si myslel, že jeho řád měl mít ve znaku spíše supa než zlatého havrana, kterého nosil na krku. „Někdy jsou ale ptáci trochu nedočkaví a začnou ti žrát končetiny už před smrtí. To celý proces urychlí, ale nanejvýš nepříjemným způsobem.“

Khangani se rozplakal. Byla to strašlivá chyba. Brzy začne takového mrhání vodou litovat.

Omand si utřel pot z čela rukávem hávu. Dnes si nevzal inkvizitorskou masku, neboť tady neměl důvod se schovávat. Jeho pomocník Taraba mu ohleduplně připravil stoličku, aby se mohl posadit, a tak si udělal pohodlí a začal si plnit dýmku jemným tabákem, který si přivezl z nedávné návštěvy velkého rodu Vadal. Zapomněl, jak moc nesnáší puch na vrcholu dómu. Zápach smrti mu bude po zbytek dne čišet z oděvu.

„Asi to tak nemusí být. Jako děti jsme si spolu hráli… Nemůžu uvěřit, že už je to skoro čtyřicet let. Ty ano?“ Omand škrtl zápalkou, zapálil si dýmku a vychutnával si očistný kouř. Několikrát potáhl a dýmka se rozhořela. Mnohem lepší. „Zákon hovoří jasně, jsme tu ale sami a já mám ostrý nůž. Nikdo by se nikdy nedozvěděl, že jsem ti na smrt pomohl. Přese všechno, co o nás ostatní řády vykládají, se inkvizitoři nevyžívají v krutostech. Je to prostě náš závazek.“

„Vždycky jsi byl netvor, Omande. Šeptali si o věcech, které jsi jako dítě doma prováděl, o utrápených zvířatech a zmizelých sluzích. Inkvizice ti prostě poskytla výmluvu stát se tím, čím už jsi byl.“

„Každý člověk má své místo.“ Omand vyfoukl oblak kouře. Toto byla ta nejlepší část, když už byl subjekt natolik zlomený, že neztrácel čas protesty a trváním na své nevinně, a jakmile akceptoval nebo dokonce vítal smrt, mohl se stát docela poddajným. „Odpověz mi na několik otázek a já tvé utrpení s radostí ukončím.“

„Cokoli. Už mě unavilo trpět.“

Velký inkvizitor se uculil. Ten slaboch o utrpení nic nevěděl. Byla to smutná výpověď o povaze jeho kasty, že se tolik příslušníků vládnoucí třídy nechalo tak snadno zlomit. Omand se rozhlédl, aby se ujistil, že je nikdo nešpehuje. Potom použil zlomek černé oceli, který měl přivázaný k náramku na zápěstí, aby si ověřil, že je nikdo neposlouchá ani s pomocí magie. Vzduch zahvízdal, jak byl malinký kousek toho starověkého materiálu spotřebován. Připadalo mu, jako by se svět okolo něj zatřásl. Ptáci, kteří nad nimi kroužili, zaskřehotali a vznesli se výš. Teď si byl jist, že jsou doopravdy sami.

„Když jsi odhalil plán na svržení soudců a nastolení krále, který by zaujal jejich místo, komu ještě jsi o něm řekl?“

„Už jsem tvým katům prozradil všechna jména! Víc jich neznám.“

Omand si to myslel. Jeho muži byli mimořádně pečliví. Učili se od nejlepších. „Spiklenci doufali, že chaos vyvolaný povstáním bezkastých na jihu a masakr rozpoutaný Ashokem Vadalem a jeho čepelí předků způsobí, že Kapitol bude v očích rodů vypadat slabě a neúčinně.“

„O tom nic nevím!“

„Ovšemže ne. Víš o jejich plánu na vyhlazení všech bezkastých?“

„Hovořili o něm s pýchou. Spiklenci chtějí, aby byli všichni nelidé zabiti. V každé zemi, v každém rodě, do posledního zmasakrováni.“

„Víš proč?“

„Já… nevím. Chtějí tak nějakým způsobem vyvolat v Kapitolu krizi.“

Ovšemže to Khangani nevěděl, protože ten pitomec, který ho oslovil s návrhem, aby se přidal k jejich spiknutí, to taky dobře nechápal. O té části svého plánu pověděl velký inkvizitor jen pár lidem. Podobná nedbalost jen potvrdila, že Omand udělal správně, když se izoloval od svých spoluspiklenců nižšího postavení. I když někdo udělal chybu, zločin byl prostě nahlášen zpátky řádu, který ovládal. Omand věděl o spáchaných zločinech víc než ti, ze kterých bylo mučením vynuceno přiznání, protože on byl ten, kdo ho v prvé řadě zorganizoval.

„Bezkastí povstávají pravidelně, ale pokaždé nevyhnutelně selžou. Kdyby však někteří uspěli, ostatní nelidi by to inspirovalo k činu. Hnutí by se rozšířilo jako požár do všech rodů. Lok by ovládl chaos. Spousta velkých rodů by byla poškozena zevnitř. Ostatní by využili jejich oslabení k útoku. Kontinent by pohltila válka. V ohrožení by se ocitl sám Zákon, protože funguje pouze tehdy, když rody ctí Kapitol. Komise protichůdných hlasů by nás tentokrát před záhubou nezachránila. K nastolení pořádku by bylo zapotřebí silného vůdce, někoho s vizí, kdo by nás všechny sjednotil, a jen on by mohl zavést reformy nezbytné k tomu, aby se podobné zmatky už znovu neopakovaly. Spiknutí je připravené takového muže nabídnout.“

„Tolik mi toho neřekli. Přísahám.“

Když hrajete tuto hru, existují tajemství uvnitř tajemství a lži překrývají jiné lži. Dokonce i ostatní členové Omandovy temné rady věděli jen velmi málo o tom, co přijde. Mysleli si, že příkaz k vyhlazení bezkastých má jen odvést pozornost a zhoršit povstání. „Nemysli jako politik, Khangani. Mysli jako historik. Tvůj řád až pozoruhodně drží jazyk za zuby. Byl jsi první, kdo přijal pozvání do tohoto spiknutí, za což by ses měl hluboce stydět. Vzpomeň si na zakázané texty a zapečetěné dějiny z dob Věku králů. Proč by někdo mohl chtít vyhladit všechny bezkasté?“

„Z historického hlediska? Jsou potomky původní první kasty, pověstní synové Ramrowana, válečníka Zapomenutého, a dřívější kněžské kasty, která jim sloužila.“

„Přesně tak. Tvůj řád byl vytvořen k uchování historie a ten můj k tomu, aby nás chránil před těmi zlými částmi. Teď nejdůležitější otázka ze všech. Komu mezi historiky připadla péče o Asurské zrcadlo?“

Dokonce i po mučení, které Khangani podstoupil, ho ta otázka zaskočila. „Jak o něm víš? Moji lidé o relikviích nikdy nemluví.“

„Já vím všechno. Vím, že ti spiklenci položili přesně tuto otázku, ale navzdory tvým zrádným sklonům jsi tuto část své přísahy dodržel a nic jim neřekl. Povstání ti nevadilo, ale možná jsi měl pocit, že prozradit starověká tajemství řádu zachází příliš daleko? Nezáleží na tom, zločinci se na to zeptali, takže to inkvizice musí vědět. Tvá následující slova rozhodnou o tom, jestli zahyneš rychle a bezbolestně, nebo se zobákem káněte v útrobách, takže bych ti radil, abys odpověděl popravdě.“

Stejně jako se železo stane tvárné v ohni, i ta nejstriktnější přísaha mlčenlivosti povolí po dostatečně brutálním mučení. „Od chvíle, co jsem byl zavázán, se na studium té éry pohlíží s nesouhlasem. Jedná se o oddělenou sekci. Vydat se tou cestou znamená konec jakéhokoli postupu v řádu, takže jsem jí nevěnoval velkou pozornost.“

„Kdo ano?“

„Tu sekci vede Vikram Akershan, ale ten rozhodně nemá nic společného se spiklenci. Je plně oddán svému závazku.“

„Kdo ještě?“

„Mimo historiky se na bezpečí relikvií často dotazoval lord ochránce Ratul, ale ten zmizel už před lety. Ta věc je připomínkou zlých časů, kdy si blázni mysleli, že komunikují přímo s falešnými bohy. Na ty staré mýty už ale dávno nikdo nemyslí.“

„Někteří z nás ano.“ A pak se Omand naklonil blíž a rozřízl Khanganimu nožem doširoka hrdlo.

Zatímco vězeň umíral, dokouřil Omand dýmku a užíval si výhled. Byla to jediná přestávka, kterou si ten den dovolí, neboť velký inkvizitor byl velmi zaměstnaný muž.

Odsud shora působil Kapitol vskutku zázračně. Největší město zbývajícího světa, přes půl milionů obyvatel žijících na místě tak drsném, že by tu nic nemělo být životaschopné, a tak daleko od zkorumpovaného oceánu, jak jen to je možné. Tam dole byly tisíce lidí stejného nebo vyššího postavení, než měl Khangani, a všichni hráli velkou hru. Mělo jít o vládnoucí třídu, jenže většinu první kasty tvořili šedí, beztvářní byrokraté, kteří připojovali svá lehce zapomenutelná jména na závazné formuláře, které nikdo nikdy nebude číst, čímž trávili čas do své nevyhnutelné smrti, po které nikomu nebudou scházet a nikdo si na ně ani nevzpomene, načež je nahradí další tuctový člověk. Jenže mezi nimi bylo i několik vizionářů. To oni skutečně vládli, oni uváděli věci v chod. Někteří stáli na Omandově straně, jiní proti němu a většina ještě ani netušila, že se něco děje. Do pohybu se však daly monumentální události, takže se to brzy dozví.

Začínalo tu být nepříjemně horko, což jen ještě zhoršovalo zápach. Nadešel čas vrátit se zpátky do práce. Jak Omand vstával ze stoličky, kosti a svaly ho bolely. Nezískal pověst nejúspěšnějšího lovce čarodějů v dějinách Loku, aniž by při tom utržil řadu zranění. Teď za ně platil. Doufal, že brzy, pokud všechno půjde podle plánu, ho už problémy těla nebudou zajímat.

Inkvizitor Taraba na něj čekal na schodišti. Byl to tvrdě pracující, pečlivý mladík a právě dost ctižádostivý na to, aby z něj byl dobrý pomocník. „Zdá se, že máte dobrou náladu, pane. Předpokládám, že výslech dopadl dobře.“

Taraba tím nic nemyslel, jeho schopnost číst v Omandově výrazu však velkému inkvizitorovi připomněla, aby si před setkáním s dalšími podřízenými nasadil masku. „Proč by neměl?“

„Odpusťte. Prostě jsem tím chtěl říct, že vím, že vy dva jste spolu vyrostli. Těm z nás, kdo postrádají vaši zkušenost a oddanost věci, by podobný výslech mohl připadat obtížný.“

Omand mávl rukou. „Byl to velmi velký rod. Teď chci vědět vše o historikovi jménem Vikram Akershan a informace je třeba shromáždit s co největší diskrétností.“

Taraba věděl, že se nemá ptát proč. „Postarám se o to osobně.“

Dobře. Taraba byl výtečný inkvizitor a Omandova pravá ruka. Neexistoval dav, ve kterém by se nedokázal ztratit, tajemství, které by nedokázal vypátrat, ani záda, do kterých by nebyl připravený vrazit kudlu. Byl jedním z mála, kteří znali většinu Omandovy velkolepé vize. Měl schopnosti, postrádal však odstup. Taraba viděl lidi. Omand viděl věci. V Omandových očích by všichni mohli být bezkastí.

Vydali se dolů po točitém schodišti. Ve stínu bylo mnohem chladněji.

„Pověz, Tarabo, přišly nějaké zprávy od našich agentů na východě?“

„Od Sikassa ještě nic, což je divné.“

Ztracený rod byl zákeřný a tajnůstkářský. Plně očekával, že ho zradí, jakmile se pro ně stane postradatelný, myslel si však, že to provedou sobeckým – a tudíž předvídatelným – způsobem. „Předpokládám, že místo aby Ashoka Vadala sledovali, jak jsem jim poručil, prostě se rozhodli ho zavraždit, ukrást jeho čepel předků, zalhat mi, že je stále naživu, a dál páchat zvěrstva jeho jménem, abych jim nepřestal platit.“

„Zdá se, že se o to asi pokusili v malé thaoské hornické vesnici Jharlang. Jenže to skončilo několika mrtvými kouzelníky a stovkou padlých somsackých nájezdníků.“

Omand kývl. „Takže Sikasso si našel nové přátele, Ashok Černé srdce ale znovu dostál své děsivé pověsti. Dobře. Než se zvěsti donesou do Kapitolu, zařídíme, aby se počet padlých válečníků rozrostl na tisícovku a Ashok navíc zmasakroval celou vesnici a pozřel maso jejích obyvatel v kanibalském běsnění. Potřebuji, aby se všichni soudci děsili toho, že Ashok inspiruje bezkasté v jejich domovině k povstání.“

„Do Jharlangu byli posláni inkvizitoři, aby celou věc prošetřili, a sledujeme všechny cesty ven z oblasti, abychom znovu našli Ashokovu stopu. Buďto má padělané cestovní doklady, nebo se schovává jako bandita.“

„Výtečně.“ Potřeboval mít jejich symbol rebelie pod dohledem. Inkvizitoři dostali příkaz sledovat, ale nezasahovat. „Co ještě?“ Ani Taraba si nenasadil masku, patrně z úcty k nadřízenému, proto Omand poznal, že mladík je kvůli následující věci nervózní. „Ven s tím.“

„Objevily se zvěsti, že se Angruvadal roztříštil.“

„Ach…“ Pokud to byla pravda, bylo to nešťastné. S tím mečem mohl Ashok ohrozit celé armády. Bez něj nepředstavoval ani zdaleka tak velkou hrozbu. Přikázal někomu, kdo vlastnil jednu z nejnebezpečnějších magických věcí na světě, aby pracoval pro náboženského pomatence. Omand doufal, že rozpoutá mnohem větší zkázu.

„Ještě to není potvrzené.“

„Věděl jsem, že poslat Ashoka touto cestou je riskantní. Předělali ho tak, aby byl ztělesněním Zákona, tudíž dokonale poslušný, jeho starověký meč ale ne. Čepele z černé oceli jsou vnímavé a jejich motivy nerozluštitelné. Zlomily se už dřív, když nesouhlasily s tím, jak je s nimi nakládáno. Skutečnost, že s ním bojoval zločinec, musela být pro Angruvadala příliš nečestná, proto sám sebe zničil.“

Čepele předků patřily k nejcennějším věcem na světě. O jednu přijít byla velká tragédie. Ztráta tak drahocenného zdroje měla v Omandovi patrně vyvolat nějaké pocity, smutek nebo aspoň vinu, jeho však hlavně zajímalo, do jaké míry tato komplikace naruší jeho současné plány.

„Kdybychom tuto informaci dali k dobru v Debatní komnatě, ztráta meče by zničila pověst velkého rodu Vadal,“ navrhl Taraba.

„Odvážný tah.“ Omanda to už napadlo. Vadal patřil k nejmocnějším rodům, a to jak vojensky, tak hospodářsky, a představoval jednu z mála sil, která mohla Omandovi zkřížit plány. „Ale ne, budeme pokračovat v našem plánu. Důležité je, aby velké rody, a hlavně nelidé, co nejdéle věřili, že čepel předků je stále tam venku, mimo Zákon. První se tak budou bát a bezkastým to dodá odvahu. Existují i jiné způsoby, jak přetáhnout Hartu Vadala na naši stranu.“

„Až lord ochránce Devedas a jeho muži Ashoka najdou, vrátí se s chvástáním do Kapitolu, patrně s jeho hlavou nabodnutou na oštěpu. Pak se všichni dozví pravdu.“

„Ach, Devedas.“ Muž, který chtěl být králem, se nedávno z protivníka stal v této velké hře spojencem. Přesto byl jeho hon na Ashoka osobní a muže, který byl tak silně motivován pýchou, nebude snadné zviklat. „Toho nech na mně. Uzavřeli jsme dohodu… A pokud ji nedodrží, existují i jiné páky, které se na něj dají použít.“

„Když už o tom mluvíme, Radamantha Nems dar Harban si neplní svůj závazek ke knihovně.“

Devedas si musel uvědomit, že mít milenku je slabina, a přemístil ji někam do bezpečí. Láska byla ve velké hře slabostí – ať už šlo o osobu nebo o ideál, oddanost byla jen další slabinou, kterou mohli morálně flexibilnější protivníci využít. Chytrý tah. Devedas se učil.

„Jak je to dlouho, co nám zmizela?“

„Naši muži sledují její rodinné sídlo, od chvíle, co ochránci opustili město, ji ale nikdo neviděl.“

„Ach, to proto, že jsem udělal chybu. Řekl jsem Devedasovi, že jsem připravený jeho ženu zabít. Moje unáhlenost nás připravila o případný trumf. Neměl jsem mu tak neomaleně vyhrožovat.“

Na rozdíl od většiny ochránců, kteří aplikovali sílu přímo, byl Devedas do jisté míry politicky mazaný. Bude z něj dobrý loutkový král pod Omandovým vedením a mnohem lepší přítel než nepřítel… ovšem s jistými limity, protože kdyby se Devedas někdy dozvěděl, že Ashokovo povstání je Omandovým dílem, lord ochránce by se dozajista pokusil velkého inkvizitora zabít. To by byl velmi nešťastný zvrat, poněvadž Kapitol si nemohl dovolit, aby se vůdci jednotlivých řádů nahodile pokoušeli jeden druhého zavraždit.

„Doufám, že naše potenciální budoucí královna se už dál nebude do našich záležitostí plést, pokud to ale udělá, všiml jsem si, že na dómu zůstává několik volných míst… Ne, musíme být diskrétní. Vyhlas odměnu za její bezpečný návrat. Dáme ji pod zámek na nějaké hezké místo a vrátíme ji až po převratu, čímž si zajistíme, že Devedas dodrží svoji část dohody. I tak se ale musím rozhodnout, co do té doby uděláme s ochránci.“

S Angruvadalem mohl Ashok přežít prakticky cokoli. Bez čepele předků nebude mít proti svým pomstychtivým dřívějším bratrům žádnou šanci. Celý jejich řád hluboce zahanbil a ochránci byli houževnatá cháska. Odpadlíka dopadnou, smyjí ze své cti tuto poskvrnu, a pak celému světu oznámí, že už není. Pokud měl Omand vytěžit z děsivé pověsti Černého srdce co nejvíc, musel jeho pronásledovatele nějak zpomalit.

„Myslím, že kdyby se stalo něco blíž domovu, něco, co by upoutalo pozornost i samotných soudců, obrátilo by to hněv řádu ochránců špatným směrem, čímž bychom našemu meč lámajícímu potížistovi dali trochu víc času.“ Došly jim schody. Přízemí pevnosti mělo být obsazené pouze loajalisty, Omand však nemínil riskovat, proto se naklonil a svému podřízenému pošeptal: „Pošli zprávu Javedovi, že nadešel čas splnit úkol.“

Vydal ten rozkaz tak věcně, jako by říkal kuchaři, co připravit na oběd.

Taraba vytřeštil oči, odpověděl však ponurým kývnutím. „Zařídím to, velký inkvizitore.“ Mladík se odvrátil a zamířil pryč, za chůze si přitom nasadil masku, patrně proto, že jen obtížně ovládal emoce ve své tváři. Ne každý by tak klidně a věcně nakázal masakr stovek nevinných jako Omand Vokkan.

KAPITOLA 4

Posledních šest měsíců sedával inkvizitor a lovec čarodějů Javed každé ráno při snídani na balvanu vysoko nad hlavní obchodní cestou na jih od Kapitolu a díval se.

Svoji masku – rozšklebenou tvář Zákona s tesáky – po přidělení tohoto úkolu odložil. K tomu, aby skryl své pravé já, ji však nepotřeboval, neboť byl mužem mnoha tváří. Všichni v Shabdkoshi věřili, že je jen obyčejný obchodník z velkého rodu Zarger, někdo s natolik vysokým postavením, aby ho neotravovali žárliví válečníci, ale ne zas tak důležitý, aby se o něj zajímali místní arbitři s politickými ambicemi. Nikdo tak Javedovi nevěnoval pozornost, zatímco plánoval vraždy a počítal vozy.

Každý den vyhlížel vozy konkrétního obchodníka. Když je objevil, počítal, dokud se nedostal k pátému. Ten vůz mu měl přivézt rozkazy z Inkvizitorova dómu. Kupecké karavany vždy zdobily poutače hlásající, jaké zboží vezou. Nezajímala ho slova, jen barvy. Obvykle to byly prostě zelená, žlutá, žlutá. Občas se objevily modrá, červená, modrá, což znamenalo, že si měl o kousek dál na cestě vyzvednout pod konkrétním kamenem zprávu.

Jednalo se o běžnou metodu komunikace mezi tajnůstkářskými lovci čarodějů. Maně ho napadlo, co by se stalo, kdyby byl některý z nich barvoslepý. Mohlo by to vést k dost zábavným nedorozuměním.

To ráno zdobily pomalu jedoucí vozy tři poutače: žlutý, červený, žlutý.

No konečně.

Javed nechal snídani ležet nedojedenou na svém oblíbeném balvanu, slezl dolů z kopce a těšil se, až svoji misi konečně dokončí. Jeho rod ho zavázal inkvizici nejen proto, že byl pohledný a lidi ho měli rádi a snadno mu důvěřovali, nýbrž i proto, že byl skvělý lhář a netrápily ho výčitky svědomí. Pro podobné úkoly byl jako stvořený. Stačilo sejít kousek z cesty a naškrábat na dveře na okraji čtvrti bezkastých symbol.

Shabdkosh nebyl velké město. Vlastně to byla jen zastávka pro důležité lidi na cestě do Kapitolu a zase pryč. Možná sdílely stejnou poušť, početnou populaci Kapitolu však zásobovalo několik velkých akvaduktů, kdežto Shabdkosh měl jen několik hlubokých zřídel, které zvládly uživit nanejvýš tisíc duší poté, co se z nich napojily volské zápřahy karavan a samozřejmě koně z kočárů první kasty.

Javedovou další zastávkou tak bylo zřídlo uvnitř pevnosti válečnické kasty, které otrávil. Už tomu bylo dlouho, co naposled nějaký zločinec projevil dostatečnou kuráž na to, aby zaútočil na místo tak blízko Kapitolu. Zdejší strážci se tudíž chovali nedbale, a jelikož jim Javed dodával rýži, znali ho. Nikdo si proto nevšiml, když jim vždy přátelský obchodník s rýží hodil do studny hliněnou lahvičku.

Její obsah byl velmi silný a často smrtící i v malých dávkách. Byl to jeden z užitečnějších jedů namíchaných alchymisty inkvizice, první symptomy se totiž obvykle projevily teprve šest až osm hodin po pozření. Než si vojáci uvědomí, že je něco v nepořádku, budou tu vodu pít už celý den.

Zároveň věděl, že až inkvizitoři, kteří žili potají mezi bezkastými, uvidí značku, kterou jim zanechal, i oni začnou s přípravami. Kvůli smrduté dřině v dole na síru, která dělnické kastě připadala pod její úroveň, tu žila velká spousta bezkastých. Javed měl dva spoluspiklence. Jeden zaujal místo dozorce a k nelidem se choval s mimořádně malichernou krutostí, aby v nich vyvolal hořkost, ten druhý pak hrál roli bezkastého náboženského fanatika, který přiživoval nepřátelství a podněcoval k povstání. Nezáviděl svým bratřím, že musí žít ve špíně a chorobách a předstírat, že jsou pitomí rybožrouti, aby splnili svůj úkol. Javed se nemohl dočkat, až s tou šarádou skoncuje a vrátí se zpátky do Kapitolu. Jeho bratři museli být bez sebe nadšením a určitě doufali, že už nikdy znovu neucítí síru.

Jakmile bezkastí spatří, jak se válečníci chytají za břicha a hroutí se na svých postech, vezmou to jako znamení od Zapomenutého. Silní oslábnou, aby slabí mohli zesílit, a podobné žvásty. Jeho spojenci několik válečníků zabijí, aby ostatním ukázali, jak je to snadné, načež bezkasté ovládne jejich krvelačná povaha. Z poslušnosti nebo ze strachu zůstane většina nelidí schovaná v chatrčích, byl ale ujištěn o tom, že povstane dost bláznů a horkých hlav na to, aby došlo k hezkému masakru.

Bezkastí byli násilničtí, ale nevycvičení a hloupí. Vyčerpají se na špatných cílech, s největší pravděpodobností na dělnících, kteří profitují z jejich dřiny. Javed se proto osobně postará o to, aby bylo dost obětí i mezi důležitými lidmi, a z celé věci se tudíž stal povstalecký akt hodný pozornosti. Dosáhne toho tak, že zapálí jediné zdejší sídlo prvních i s jeho obyvateli, a sejme každého, kdo unikne živý.

Javed se vrátil do svého krámu a z úkrytu za trámem vytáhl vak se zbraněmi. Byl tu jeden arbitr, který se ušklíbal nad kvalitou jeho zboží. Javedovi byla rýže popravdě ukradená, svoji krycí identitu však bral velmi vážně. Vpálí tomu chlapovi otrávený šíp rovnou do ksichtu.

Nikdy se nezeptal, proč si Zákon žádá, aby vyvraždili město, obzvláště když leželo jen pár dní cesty od nejdůležitějšího místa na světě. Nepoznal tu o nic větší zlo než kdekoli jinde, avšak bez ohledu na příčiny rozsudku smrti se Javed těšil, až ho bude moct vykonat.

KAPITOLA 5

Synové černého meče zastavili a utábořili se brzy. Mohli by jet dál, jenže ve tmě by i sebejistí somsačtí koně riskovali, že si na úzké, kamenité horské pěšině zlámou nohy. Kdyby na obloze stál velký měsíc Canda, možná by to stejně zkusili, jenže tu noc po nebi přebíhala pouze maličká Upagraha, která nebyla vlastně nic víc než jasný bod, nebyla totiž o moc větší než hvězda.

Ashok by dokázal přečkat studenou noc jen v kabátě, ostatní by však určitě umrzli, i kdyby se k sobě schoulili pod dekami, proto jim dovolil rozdělat oheň. Pokud inkvizice skutečně ví, kterým průsmykem prochází, neschovají se před ní. A pokud za nimi masky pošlou legii válečníků, mohou klidně padnout zahřátí.

Zatímco Keta kázal fanatikům o zapomenutých bozích, jejich generál seděl o samotě, stranou od ostatních, a brousil si ukradený meč. Ashok už slyšel většinu ze strážcových příběhů. Nepochybně šlo o směsici starověkých pravd a moderních lží, jejich vyprávění však přinášelo Ketovi radost a motivovalo jeho armádu. Ashok se té představě vysmál. Jeho armáda sestávala z hrstky nájezdníků a několika dělníků, na které podnikli nájezd. Společného měli pouze to, že potají uctívali staré způsoby, a když se v Jharlangu projevila Theřina zvláštní magická moc, propadli náboženskému zápalu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Rod zabijáků.

Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.

Table of Contents

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5